Стивън Кинг

Сблъсък

ОТ АВТОРА
ПРЕДГОВОР В ДВЕ ЧАСТИ

„Сблъсък" е художествено произведение, както личи съвършено ясно от самата му тема. Повечето събития протичат в реални градове - например Оугьнкуит, щат Мейн, Лас Вегас, щат Невада и Боулдър, щат Колорадо - и за удобство на действието аз съм си разрешил волността да променя в някои отношения тези градове. Надявам се. че читателите, живеещи в тях и в други реални градове, споменати в романа. няма да бъдат прекалено разтревожени от моето „чудовищно нахалство", според израза на Дороти Сейърс, която неведнъж си е позволявала същото.
Други градове, като Арнет, щат Тексас и Шойо, щат Арканзас, са напълно измислени, както и самият сюжет на книгата.
Особено държа да благодаря на Ръсел Дор (официален говорител) и Ричард Хърман от Центъра за семейна медицина в Бриджтън, които отговориха на въпросите ми за грипа и неговата учудваща способност да мутира през интервали около две години, както и на Сюзън Арц Манипг от Кастин. която редактира началния ръкопис.
А най-много благодаря на Бил Томпсьн и Бети Прашкър, които помогнаха тази книга да се появи в най-добрия си вид.
С. К.
ПЪРВА ЧАСТ ДА СЕ ПРОЧЕТЕ ПРЕДИ КУПУВАНЕ

За този вариант на „Сблъсък" трябва да узнаете едно-две неща още сега, преди да напуснете книжарницата. Поради това се надявам, че съм ви засякъл навреме - може би застанали на буква „К" пред щанда за нови издания, с няколко книги под мишница и с тази страница разгърната пред вас. С други думи, надявам се да ви засека, докато портфейлът все още се гуши уютно в джоба ви. Готови ли сте? О'кей. благодаря. Обещавам да бъда кратък.
Първо, това не с нов роман. Ако имате някакви колебания по въпроса, нека ги разсеем още тук и сега, докато сте на безопасно разстояние от касиерката. която ще вземе пари от вашия джоб, за да ги прехвърли в моя. „Сблъсък" беше публикуван преди повече от десет години.
Второ, това не е чисто нов и напълно различен вариант на романа. Не ще откриете предишните герои да постъпват по различен начин, нито пък ще видите как по някое време ходът на повествованието се отклонява от старото русло, за да отведе Верния Читател в съвсем нова посока.
Този вариант на „Сблъсък" е разширение на оригиналния роман. Както казах, не ще откриете предишните герои да се държат по нов, загадъчен начин, но ще видите, че в първоначалния замисъл почти всички герои са вършили много повече, и ако не смятах, че някои от тия постъпки са интересни - може би дори поучителни - изобщо не бих се съгласил с идеята за преработено издание.
Ако желаете нещо друго, не купувайте тази книга. Ако вече сте я купили, надявам се, че сте запазили касовата бележка. Без нея книжарницата няма да ви върне парите.
Ако пък желаете да прочетете разширения вариант, каня ви да ме придружите съвсем наблизо. Имам да ви разкажа много неща и мисля, че ще си поговорим по-добре зад ъгъла.
В тъмното.

ВТОРА ЧАСТ ДА СЕ ПРОЧЕТЕ СЛЕД КУПУВАНЕ

Всъщност това не е истински предговор, а по-скоро обяснение защо изобщо съществува новият вариант на „Сблъсък". Романът си беше дълъг от самото начало и някои - може би даже мнозина читатели - ще сметнат разширената версия за прищявка на автор, разглезен от успехите си. Надявам се да не е така, но бих бил прекалено наивен, ако си въобразя, че подобна критика ще ми се размине. В края на краищата, още първото издание на романа бе смятано от критиците за раздуто и твърде дълго.
Дали книгата е била раздута преди, или е станала такава в сегашното издание - този въпрос ще оставя изцяло на читателя. Поисках тези няколко странички само за да кажа, че преиздавам „Сблъсък" така, както бе написан първоначално, не заради себе си или някой отделен читател, а заради група читатели, които помолиха да го сторя. Не бих се съгласил, ако не смятах, че съкратените части от оригиналния ръкопис обогатяваха цялостната история, а и би било двуличие да не призная, че съм твърде любопитен да разбера как ще се приеме новото издание.
Ще ви спестя разказа как бе написан „Сблъсък" - веригата от разсъждения, която води до раждането на един роман, рядко интересува когото и да било, освен начинаещите писатели. Те са склонни да вярват, че съществува „тайна формула" за писане на печеливши романи, но това не е истина. Просто ти хрумва идея; по някое време се лепва друга; създаваш една или няколко връзки между двете; заформят се неколцина герои (най-често в началото те са едва различими сенки); в писателския ум изплува вариант за завършек (макар че когато наистина дойде, краят рядко напомня първоначалния замисъл); и ето че идва моментът, когато писателят сяда с лист и молив, пишеща машина или компютър. Когато ме питат: „Как пишете?", аз неизменно отговарям: „Дума по дума" и също тъй неизменно отговорът ми бива отхвърлен. Но друго няма. Звучи прекалено просто, за да е истина, но помислете например за Великата китайска стена - камък по камък, драги ми господа. Това е. Камък по камък. А пък съм чел, мама му стара, че човек можел да види тая чудесия от космоса даже и без телескоп.
За читателите, които наистина се интересуват, ще спомена че описах създаването на романа в „Злокобен танц" - едно доста разхвърляно, но поучително проучване на жанра „хопър", което публикувах през 1981 година. Не ви рекламирам тази книга; просто казвам, че ако ви интересува, историята е там, макар че я описах не защото е интересна сама по себе си, а за да илюстрирам съвсем друга гледна точка.
Що се отнася до настоящото издание, същественото е, че от оригиналния ръкопис бяха съкратени около четиристотин страници. И това не стана по настояване на издателя; ако беше така, навярно бих оставил книгата да живее и евентуално да по'тъне в забрава така, както бе публикувана.
Но съкращенията бяха направени по настояване на финансовия отдел. Там пресметнаха производствените разходи, съпоставиха ги с печалбите от продажбата на предишните ми четири романа и решиха, че пазарът може да изтърпи цена около 12.95 долара (сравнете я със сегашната цена, скъпи приятели и съседи!). Запитаха ме дали сам ще си направя съкращенията, или предпочитам да го стори някой от редакторския отдел. Неохотно се съгласих да извърша операцията собственоръчно. Мисля, че свърших доста добра работа, особено за автор, когото непрекъснато обвиняват в словесна диария. Струва ми се, че в първото издание най-жестоко пострада пътешествието на Боклука от Индиана до Лас Вегас. И все пак, би рекъл някой, ако всичко е разказано, защо е всичкият този труд? Не е ли наистина прищявка? Надявам се да не е; в противен случай ще се окаже, че през голяма част от живота си просто съм прахосвал безценното време. Смятам обаче, че в истински добрите истории цялото винаги е нещо повече от сбора на отделните части. Ако не беше така, бихме могли да приемем за напълно задоволителна следната версия на „Хензел и Гретел":
Хензел и Гретел били две дечица с добър баща и добра майка. Добрата майка умряла и бащата се оженил за една гадна мръсница. Тая кучка искала да изрита децата от къщи, та да й останат повече пари за модни парцали и мазила. С тормоз и натякване заставила безволевия си мъж да отведе Хензел и Гретел в гората и там да ги погуби, В последния момент бащата се- смилил и пощадил дечицата, тоест оставил ги живи, та да загинат от глад и студ в гората, вместо да посрещнат бързата и милосърдна смърт ножа му. Като се лутали насам-натам, те открили захарна къщичка. Къщичката принадлежала на вещица, която се занимавала с човекоядство. Тя заключила децата и се заканила да ги изяде, когато затлъстеят. Но децата надхитрили вещицата. Хензел я метнал в собствената й фурна. После намерили съкровището на вещицата, а трябва да са намерили и карта, защото в крайна сметка се прибрали у дома. Когато пристигнали, таткото теглил на мръсницата един шут и тримата заживели честито. Край.
Не знам какво ще кажете, но според мен този вариант губи по точки. Приказката е налице, само че не е елегантна. Прилича на кадилак със смъкнати хромови части и напълно остъргана боя, докато изпод нея се, покажат прозаичните ламарини. За движение - движи се, обаче не е шик, нали ме разбирате.
Не съм възстановил всичките четиристотин страници, липсващи в първото издание; едно е да си вършиш работата както смяташ за добре, съвсем друго - да прекаляваш с нахалството. Когато предадох съкратения вариант, част от онова, което захвърлих в редакторското кошче, напълно заслужаваше мястото Си и там ще остане завинаги. Но ми се струва, че други епизоди, като например сблъсъкът между Франи и майка и в началото на книгата, обогатяват онази многоплановост на повествованието, която лично аз като читател приемам с огромно удоволствие. Ако позволите още за миг да се върнем към „Хензел и Гретел", може би ще си спомните, че злата мащеха заповядва на мъжа си да й донесе сърцата на дечицата като доказателство, че злощастният дървар е изпълнил нейната воля. Той обаче проявява смътни, зачатъци на разум, като й връчва две заешки сърца. Или пък да вземем знаменитата диря от трохи, която Хензел оставя, за да открие обратния път. Мисли хлапето, не се шегува! Обаче когато се опитва да тръгне назад, птиците са изкълвали трохите. И двата епизода не са особено съществени за цялостната история, но погледнато под друг ъгъл, именно те създават историята - това са великолепните и вълшебни късчета от изкуството на разказвача. Те превръщат скучното разказче в приказка, която повече от столетие очарова и ужасява читателите.
По всяка вероятност нито една от моите добавки не може да се мери с дирята от трохи в „Хензел и Гретел", но винаги съм съжалявал за факта, че никой освен мен и неколцина
читатели на ръкописа в издателство „Дъбълдей" не е имал шанса да срещне онзи безумец, който сам се нарича с простичкия прякор Хлапака... или пък да разбере какво ще му се случи пред входа на тунела, срещу който има още един тунел на половин континент разстояние - тунелът „Линкълн" в Ню Йорк, през който минават двама от героите в началото на романа.
И тъй, Верни Читателю, пред тебе е „Сблъсък" в онзи вид, в който авторът от самото начало желаеше да го види под печатарските машини. За добро или за зло вече всички хромови части са на местата си. А последното обяснение за това ново издание е и най-простото. Макар че никога не съм изпитвал предпочитания към този роман, изглежда, че тъкмо него обичат най-много хората, които харесват моите книги. Когато разговарям за творчеството си (правя го колкото се може по-рядко), хората винаги разпитват за „Сблъсък". Те обсъждат героите като живи хора и често питат: „А какво става после с еди кой си?", като че аз редовно получавам писма от своите герои.
Неизменно изниква и въпросът, дали романът някога ще бъде филмиран. Между нас казано, отговорът навярно е положителен. А дали филмът ще е добър? Не знам. Добри или лоши, филмите почти винаги осакатяват по някакъв странен начин фантастичните творби (разбира се, има и изключения; като пример веднага се сещам за „Вълшебникът от Оз"). При обсъждания на евентуалните изпълнители хората са готови да спорят до безкрайност за всяка роля. Винаги съм смятал, че от Робърт Дювал ще се получи великолепен Рандал Флаг, но някои читатели препоръчват артисти като Клинт Истууд, Брус Дърн и Кристофър Уокън. Всички те ми изглеждат подходящи, както и Брус Спрингстийн би бил твърде интересен в ролята на Лари Ъндърууд, ако някога реши да си опита късмета в актьорския занаят (а ако се съди по видеоклиповете му, той се справя доста добре... обаче моят личен избор би бил Маршал Греншоу). Но в крайна сметка мисля, че навярно е най-добре Стю, Лари, Глен, Франи, Ралф, Том Кюлън, Лойд и онзи мургав тип да принадлежат на читателя, който ще ги види през лещата на въображението тъй ярки и тъй променливи, както нито една камера не може да му ги представи. Та нали филмите са само една илюзия за движение, породена от хиляди неподвижни фотографии. А въображението се движи по вълните на своите приливи и отливи. Даже и най-добрите филми сковават фантазията - всеки, който е гледал „Полет над кукувиче гнездо", а после е разлистил романа на Кен Киси, ще открие колко е трудно, а може би и невъзможно да освободи героя Рандъл Патрик Макмърфи от лицето на Джак Никълсън. Не твърдя, че това е лошо... но все пак е ограничение. Блясъкът на хубавата история се крие в нейната безграничност и неуловимост; всеки читател я притежава по свой начин.
В крайна сметка аз пиша само по две причини - за свое удоволствие и заради удоволствието на хората. И що се отнася до тави дълга история, наситена с мрачни християнски мотиви - дано да съм постигнал и едното, и другото.
24 октомври 1989 г.

Вън улицата пламна
в истински мъртвешки валс
между фантазия и плът,
а поетите там долу
вече нищичко не пишат,
просто сядат безучастни
и в напрегнатия мрак
готвят се за честен сблъсък,
ала падат само с рани -
даже не загиват
в каменната мрачна джунгла.
Брус Спрингстийн

И тя разбра, че няма вече сили! Вратата се отвори и вятър се изви, политна над свещите и бързо ги надви, потрепнаха завесите и той се появи и рече: „Не бой се, да тръгнем, Мери." И тя не се изплаши, към него се затича и полетяха... Ръката му държеше... „Да тръгнем, Мери; не бой се от Палача!"
„Блу Ойстър Култ"

КАКВА Е ТАЗ МАГИЯ? КАКВА Е ТАЗ МАГИЯ? КАКВА Е ТАЗ МАГИЯ?
Кънтри Джо и група „Фиш"

КРЪГЪТ СЕ ОТВАРЯ

Трябва ни помощ, Поетът призна.
Едуард Дори

- Сали.
Вместо отговор - глухо мърморене.
- Събуди се веднага, Сали.
Ново мърморене, този път малко по-ясно:
-... дей бе...
Той я разтърси с всичка сила.
- Събуди се. Трябва да ставаш! Чарли.
Гласът на Чарли. Викаше я. Откога ли?
Сали бавно се изтръгна от съня.
Най-напред погледна часовника върху нощното шкафче -беше два и четвърт след полунощ. Странно, Чарли изобщо не трябваше да е тук, днес работеше нощна смяна. Сетне се вгледа малко по-внимателно и в гърдите й трепна някакво ужасяващо предчувствие.
Съпругът й бе пребледнял като мъртвец. Изцъклените му очи бяха готови всеки миг да изхвръкнат от орбитите. В едната си ръка стискаше ключовете от колата. С другата все още я разтърсваше, макар че вече бе отворила очи. Сякаш не осъзнаваше, че е будна.
- Чарли, какво има? Какво се е случило?
Той като че се зачуди какво да каже. Адамовата му ябълка подскачаше мъчително нагоре-надолу, ала в малкото служебно бунгало продължаваше да цари тишина, нарушавана само от тиктакането на часовника.
- Пожар ли има? - опита се да налучка Сали.
Не можеше да се сети какво друго би го докарало до такова състояние. Знаеше, че родителите му са загинали при пожар.
- Нещо подобно - отвърна той. - Само че в някои отношения е много по-зле. Облечи се веднага, скъпа. Събуди бебето. Трябва да се махаме.
- Защо? - запита младата жена, ставайки от леглото. Изпълваше я непоносим страх. Всичко изглеждаше объркано, като в кошмарен сън. - Къде отиваме? На двора ли?
Но знаеше, че не отиват на двора. Никога не бе виждала Чарли толкова изплашен. Тя вдъхна дълбоко, но не усети мирис на пушек.
- Сали, скъпа, не питай за нищо. Трябва да бягаме. Колкото се може по-надалече. Просто иди да събудиш детето и го облечи.
- А трябва ли... ще имам ли време за багажа?
Това като че го сепна. Сякаш вътре в него нещо изхвръкна от релсите. Досега Сали си въобразяваше, че е изплашен до предел, но явно не бе така. Изведнъж осъзна, че онова, което бе смятала за страх у Чарли, всъщност е ужас, граничещ с пълна паника. Той разсеяно прокара пръсти през косата си и отговори:
- Не знам. Ще трябва да се поослушам.
След тия странни думи, които нищо не обясняваха, той изскочи навън, а Сали остана изтръпнала, стресната и объркана, както бе станала от леглото - боса, облечена в тънка къса нощница. Какво общо имаше ослушването с багажа? И какво означаваше „надалече". Солт Лейк Сити? Рино? Или...
Нова мисъл я накара стреснато да вдигне ръка към гърдите си.
Дезертьор. Щом Чарли се канеше да бяга посред нощ значи е дезертьор.
Тя мина в малката стаичка, която бяха пригодили за детска, и постоя нерешително, гледайки спящото момиченце под розовата завивка. Мъчеше се да задържи последната крехка надежда, че всичко това е само сън, невероятно убедителен сън. Скоро видението ще се разсее, а в седем сутринта ще се събуди както винаги, ще приготви закуска за себе си и малката Лавон, ще погледа по телевизията „Днес" и ще изпържи яйца за Чарли, който приключваше точно в осем нощното си дежурство в северната кула на Резервата. А след две седмици, като го прехвърлеха дневна смяна, нямаше да е толкова сприхав, щяха да спят заедно и тя нямаше да сънува такива...
- Не се мотай! - изсъска Чарли и гласът му прогони последната й надежда. - Имаме време само колкото да грабнем това-онова... но за Бога, жено, ако я обичаш - той посочи креватчето, - облечи я веднага.
Мъжът прикри устата си с длан, изкашля се нервно и започна да хвърля безредно разни документи от чекмеджетата на бюрото в двата вехти куфара.
Сали събуди тригодишната Лавон, опитвайки се да я успокои; стреснато от среднощното събуждане, детето се разплака, докато тя му надяваше гащички, блузка и гащеризон. Детският плач отново пришпори страха й. Неволно го свърза с другите случаи, когато кроткото ангелче бе плакало нощем -- разстройство, зъбчета, ангина, колики. Страхът постепенно прерасна в гняв, когато зърна Чарли да притичва край вратата с наръч от нейното бельо. Сутиените се развяваха подир него като новогодишни гирлянди. Той хвърли бельото в единия куфар и затръшна капака. Най-хубавите й бикини останаха да стърчат навън и сто на сто бяха скъсани.
- Какво става? - извика Сали и свирепият й глас накара стихналото за малко дете отново да се разреве. - Полудял ли си? Ще пратят войници да ни преследват, Чарли! Войници!
- Не и тази нощ - каза той и твърдата увереност в гласа му беше ужасяваща. - Работата е там, душице златна, че ако не се пръждосаме още сега, оставаме завинаги в базата. По дяволите, та аз даже не знам как се измъкнах от кулата. Сигурно се е скапала някоя система. И защо не? Бога ми, всичко друго се беше скапало. - Той избухна в протяжен, безумен смях, който окончателно я изплаши. - Облече ли детето? Добре. Сложи малко дрешки в другия куфар. За останалото вземи синята чанта от гардероба. После изчезваме. Мисля, че имахме късмет. Слава Богу, вятърът духа на запад.
Той отново прикри устата си с длан и се изкашля.
- Тати! - развика се малката и разпери ръчички. - Искам тати! Да! На конче, тати! На конче! Да!
- Не сега - каза Чарли и хлътна в кухнята.
След миг жена му чу тракане на порцелан. Чарли прибираше монетите от синия супник на лавицата. Трийсет или четирийсет долара, които бе спестила на дребно - по долар, по петдесет цента... Нейните домакински пари. Значи всичко беше наистина.
След отказа на татко й - нещо незапомнено досега - Лавон отново се разплака. Сали успя криво-ляво да й навлече тънката жилетка и нахвърли другите бебешки дрешки в пътната чанта. Нямаше смисъл да слага каквото и да било в куфара - беше натъпкан до пръсване; За да го затвори, трябваше да коленичи върху капака. Неволно си помисли, че слава Богу, бебето вече няма нужда от пелени.
Чарли се върна в спалнята - този път наистина тичешком. Все още не бе успял да напъха в джоба си монетите и смачканите дребни банкноти от супника. Сали грабна детето. Лавон вече беше съвсем разсънена и можеше да върви сама, но Сали предпочиташе да я стиска в прегръдките си. Приведе се за пътната чанта.
- Къде отиваме, тати? - запита детето. - Аз спинках.
- Ще спинкаш в колата - отвърна Чарли, вдигайки двата куфара. От единия продължаваха да стърчат бикините на Сали. Очите на Чарли бяха все тъй изцъклени и безизразни.
Подозрението на съпругата му бавно се превръщаше в увереност и тя прошепна:
- Авария ли е имало? О, Света Богородице и Йосифе, така е, нали? Авария. Там.
- Редях си пасианс - обясни Чарли. - Вдигнах очи и видях, че часовникът вече не е зелен, а червен. Включих монитора. Сали, всички са...
Той не довърши. Вгледа се в очите на малката - широко разтворени и любопитни въпреки незасъхналите сълзи по страните й.
- Долу всички са Т-Р-У-П-О-В-Е. Всички освен един-двама, но и на тях не им остава много.
- Тати, какво е това Т-У-Р-П-О-В-Е? - запита Лавон.
- Нищо, миличка, глупости - каза Сали. Чуваше собствения си глас като от дъното на дълбока пропаст.
Мъжът преглътна мъчително. В гърлото му нещо прещрака.
- Когато часовникът стане червен, всичко би трябвало да се заключи автоматично. Цялата инсталация се управлява от компютър и твърдят, че грешките били невъзможни. Щом видях какво има на монитора, веднага изхвръкнах навън. Боях се, че проклетата врата ще ме среже на две. Трябваше да се затвори още в секундата, когато часовникът почервеня, а нямам представа колко време е бил червен, преди да го погледна. Обаче чак на паркинга я чух да се затръшва зад мен. Ако бях вдигнал глава само трийсет секунди по-късно, сега щях да съм затворен в оная контролна кабина като бръмбар в бутилка.
- Какво е станало? Какво...
- Нямам представа. И не искам да знам. Знам само едно: че то ги у-у-у... че ги У-Б-И мигновено. Ако искат да съм тук. първо ще трябва да ме хванат. Вярно, плащаха ми надбавки за риска, но повече за никакви пари не оставам. Вятърът духа на запад. Ние потегляме на изток. Хайде, ела.
Все още замаяна от съня и от чувството, че е сграбчена от някакъв мъчителен кошмар, тя го последва навън, където вехтият им шевролет кротко ръждясваше в ароматната калифорнийска нощ.
Чарли сложи куфарите в багажника и метна чантата на задната седалка. С детето на ръце Сали спря за миг край колата и погледна бунгалото, в което бяха живели последните четири години. Помисли си, че когато пристигнаха, Лавон все още растеше в утробата й, а таткото даже нямаше престава как се играе на конче.
- Хайде! - нареди Чарли. - Качвай се, жено!
Сали послушно седна в колата. Той даде заден ход и за момент фаровете на шевролета зашариха по бунгалото. Отражението им в стъклата напомняше очи на подгонен звяр.
Мъжът се бе привел тревожно над волана и светлинките от таблото озаряваха напрегнатото му лице.
- Ако порталът на базата е затворен, ще се опитам да го изкъртя.
Говореше сериозно. Сали разбра това и краката й се разтрепериха.
Но не им се наложи да прибягват към този отчаян ход. Вратите на базата бяха широко разтворени. Единият часови клюмаше над някакво списание. Другият не се виждаше никакъв; може би седеше в караулното. Тук беше външният периметър на базата - обикновен армейски гараж. Тия момчета просто не подозираха какво става по-навътре. Вдигнах очи и видях, че часовникът е червен.
Тя потръпна и притисна коляното си с длан. Лавон отново дремеше. Съпругът й я потупа по рамото и каза:
- Всичко ще се оправи, скъпа.
Призори пътуваха на изток през Невада и Чарли кашляше непрекъснато.

КАПИТАН ТРИПС

16 ЮНИ - 4 ЮЛИ 1990

Позвъних на доктора веднага и му рекох: „Братко, я ме чуй, рокендрол в гърдите ми бушува. Кажи ми, моля, нова болест ли е туй?"
„Силвърс"

Скъпа, де го твоя мъж? Той е честен мъж. Скъпа, де го твоя мъж?
Лари Ъндърууд

КНИГА ПЪРВА

1.
Бензиностанцията на Хапскомб беше в северните покрайнини на Арнет - скапано малко градче, разположено на около двеста километра от Хюстън. И тази вечер постоянното присъствие бе тук - седяха около касата, пиеха бира, бъбреха лениво и гледаха как буболечките кръжат около голямата неонова реклама.
С правото на собственик Бил Хапскомб дрънкаше каквото му хрумне и другите го слушаха търпеливо, макар че беше кръгъл глупак. Същото уважение биха очаквали от посетителите, ако и те имаха подобно заведение. Само че нямаха. За Арнет бяха настанали тежки времена. През 1980 година в градчето имаше фабрика за картонени изделия (предимно чинийки за еднократна употреба) и фабрика за електронни калкулатори. Сега фабриката за картон беше закрита, а другата едва креташе - оказало се бе, че в Тайван произвеждат далеч по-евтино не само портативни телевизори и транзистори, но и калкулатори.
Норман Бруът и Томи Уонамейкър, които преди работеха в картонената фабрика, сега вече не се брояха и за безработни - можеха да разчитат само на социални помощи. Хенри Кармайкъл и Стю Редман още се крепяха във фабриката за калкулатори, но рядко им се случваше да работят по повече от трийсет часа седмично. Виктор Палфри беше пенсионер и от беднотия пушеше вонящи, саморъчно свити цигари.
- Чуйте какво ще ви река - заяви Хап, като подпря длани върху коленете си и се приведе напред. - Ония просто трябва да кажат: „Майната й на тая инфлация. Майната му на тоя външен и вътрешен дълг. Имаме си печатници, имаме и хартия. Що не вземем да отпечатаме петдесет милиона банкноти по хиляда долара и с Божия помощ да ги пуснем в обръщение?"
До 1984 година Палфри бе работил като механик и сега единствен съхраняваме поне малко самоуважение - колкото да оспорва най-идиотските твърдения на Хап. Свивайки поредната зловонна цигара, той възрази:
- Това няма да помогне. Ако го направят, просто ще стане като в Ричмънд през последните две години от Гражданската война. По онова време ако човек искал да купи парче джинджифилов хляб, давал на фурнаджията един конфедеративен долар, а онзи слагал банкнотата върху хляба и режел докъдето е стигнала. Парите са най-обикновена хартия и толкоз.
- Да, ама някои хора не мислят като теб - кисело рече Хап. - По-точно тия, дето имам да им връщам пари. И напоследък стават все по-нетърпеливи.
Стюарт Редман, един от най-мълчаливите мъже в Арнет, седеше върху напукания пластмасов стол с кутия бира „Пабст" в ръката и гледаше през широкия прозорец на бензиностанцията към шосе 93. Много добре знаеше що е бедност. С бедността бе израснал в това градче. Баща му, по професия зъболекар, бе починал още преди Стю да навърши седем години, оставяйки жена си да отглежда в оскъдица три невръстни деца.
Майка му бе започнала работа в закусвалня „Червената топка" на паркинга за камиони северно от Арнет - заведението и сега щеше да се вижда от бензиностанцията, ако не беше изгоряло през 1979 година. Заплатата на сервитьорка криво-ляво засищаше четири гърла, но с това се изчерпваше всичко. От деветгодишна възраст и Стю се хвана на работа - отначало при Родж Тъкър, собственика на „Червената топка" където ходеше след училище да разтоварва камиони срещу трийсет и пет цента на час, а по-късно в кланицата на съседното градче Брейнтри, където трябваше да крие възрастта си, за да превива гръб по трийсет часа седмично срещу минимална надница.
Докато слушаше как Хап и Вик Палфри разговарят за парите и загадъчната им способност да се изпаряват, той си припомни как отначало дланите му се разраняваха до кръв от безкрайното влачене на количките с кожи и черва. Бе опитал да скрие това от майка си, но тя го забеляза още преди да е минала първата седмица. Разплака се, а не беше от жените, които плачат за щяло и нещяло. Но не го помоли да напусне работа. Сама разбираше положението. Беше реалистка.
Донякъде мълчанието му се дължеше на факта, че никога не бе имал време да си намери приятели. Трябваше да учи и да работи. В годината, когато започна работа, по-малкият му брат Дев умря от пневмония и Стю така и не го прежали Навярно се чувстваше виновен. Не забравяше, че бе обичал Дев повече от всичко на света, но при смъртта му изпита облекчение, защото щяха да хранят едно гърло по-малко.
В гимназията се бе увлякъл по футбола и майка му го насърчаваше, макар това да бе за сметка на работата. „Играй"
- казваше тя. - Ако имаш шанс да се измъкнеш оттук, ток ще е футболът, Стюарт. Играй. Виж какво стана с Ед Уорфилд."
Еди Уорфилд беше местна знаменитост. Роден в по-голяма мизерия и от Стю, той се бе прославил като полузащитник на местния гимназиален отбор, после бе получил спортна стипендия в Тексаския университет и цели десет години бе играл в отбора на „Грийн бей пакърс" - предимно като втори полузащитник, но и като нападател по време на няколко славни мача. Сега Еди беше собственик на верига от закусвални из западните и югозападните щати, а за жителите на Арнет се бе превърнал в жива легенда. Кажеха ли „успех", тукашните хора мислеха за Еди Уорфилд.
Стю не беше полузащитник и не можеше да се мери с Еди Уорфилд. Но през първата гимназиална година му се струваше, че има поне известен шанс да спечели мъничка спортна стипендия... а после можеше да разчита на бюрата за студентски труд, пък и училищният професионален наставник му бе говорил за някакви безлихвени заеми от Министерството на образованието.
Точно тогава майка му заболя и трябваше да напусне работа. Оказа се рак. Почина два месеца преди Стю да завърши гимназия и го остави с грижата за брат му Брайс. Стю отхвърли предложената спортна стипендия и се хвана на работа във фабриката за калкулатори. В крайна сметка именно Брайс успя да се измъкне от калта, макар че беше с три години по-малък от Стю. Сега живееше в Минесота и работеше като системен аналитик в Ай Би Ем. Рядко пращаше писма, а за последен път се бяха срещнали на гробищата, когато почина жената на Стю
- точно от същия вид рак, който бе убил и майка им. Може би Брайс също таеше в душата си някаква тежка вина... и може би се срамуваше мъничко от факта, че брат му е нищо и никакъв кротък човечец от загиващо тексаско градче, който денем работи в дребна фабрика за калкулатори, а вечер сяда да пие бира „Самотна звезда" в бензиностанцията на Хап или в бар „Индианска глава".
Бракът беше най-хубавата част от живота му, ала бе траял само осемнайсет месеца. В утробата на младата му съпруга бе съзряла само една зловеща и смъртоносна рожба. Четири години от тогава. През тия четири години неведнъж бе мислил дали да не напусне Арнет и да потърси нещо по-добро, но го задържаше инерцията на живота в малкия град - едва доловимата приспивна песен на познатите улици и хора. Тукашните хора го обичаха, а Вик Палфри веднъж даже го бе удостоил с върховното звание „кореняк, ама от най-печените".
Докато Вик и Хап предъвкваха темата за парите, из равнината плъзна мрак, макар че в небето още се мержелееха последните мътни лъчи. Напоследък движението по шосе 93 не беше твърде оживено и това обясняваше купищата неплатени сметки на Хап. Но тъкмо сега се задаваше кола, забеляза Стю.
Колата беше почти на половин километър и гаснещите слънчеви лъчи разливаха мътно сияние по олющения й хром. Стю имаше остро зрение и различи марката - вехт шевролет, може би от седемдесет и пета. Движеше се без фарове, с двайсетина километра в час и лъкатушеше от лявата до дясната канавка. Все още никой друг не го бе забелязал.
- Добре де, да речем, че тази бензиностанция е ипотекирана - продължаваше Вик, - например за петдесет долара месечно.
- Де да бяха толкова.
- Абе аз го казвам петдесет само заради примера. И да речем, че правителството отпечата няколко вагона пари. Тогава банкерите веднага ще се извъртят и ще ти поискат сто и петдесет. Пак си оставаш гол като пушка.
- Вярно - обади се Хенри Кармайкъл.
Хап го изгледа сърдито. Знаеше, че напоследък Ханк взима кока-кола от автомата без депозит за бутилките; нещо повече - Ханк знаеше, че той знае, следователно ако искаше да се включи в спора, трябваше да застане на негова страна.
- Не е задължително - изрече Хап с авторитета на своето деветокласно образование. И се захвана да обясни защо не е задължително.
Стю знаеше само едно - че са закъсали до немай къде, затова остави дърдоренето на Хап да се превърне в монотонен безсмислен звук и се загледа как шевролетът лъкатуши на пресекулки по шосето. Както я караше, май нямаше да стигне далече. Ето, пресече осевата линия и гумите вдигнаха прах от лявата страна на пътя. След миг кривна обратно, задържа се за малко в дясното платно и едва не хлътна в канавката Сетне шофьорът сякаш избра за пътеводна звезда голямата неонова реклама на бензиностанцията и колата се устреми напред като отдавна изстрелян снаряд. Сега вече Стю чуваше задъханото боботене на престарелия двигател, съпроводено от непрестанната глуха кашлица на издъхващия карбуратор и тракането на една-две разхлабени клапи. Шевролетът не улучи отклонението към помпите и се покатери върху бордюра. Луминесцентните лампи върху козирката се отразяваха в прашното предно стъкло и блясъкът им закриваше вътрешността на купето, но Стю забеляза как неясният силует ш водача се люшна от тласъка. Колата упорито продължаваше напред със своите двайсетина километра, без никакво намерение да спре.
- Исках да ти кажа, че като пуснат повече пари в обръщение, за тебе...
- Хап, май ще е добре да изключиш помпите - тихо изрече Стю.
- Помпите ли? Какво?
Норм Бруът извърна глава и погледна през стъклото.
- Боже милостиви! - възкликна той.
Стю скочи от стола, пресегна се през Томи Уонамейкър и Ханк Кармайкъл и едновременно натисна осемте прекъсвача - по четири с двете ръце. Затова единствен не видя как шевролетът се вряза в помпите и ги изкърти. Поваляше ги една по една - бавно, безмилостно и някак величествено. На следващата вечер в „Индианската глава" Томи Уонамейкър щеше да се кълне, че стоповете изобщо не светнали. Шевролетът просто се движеше като на парад с двайсетина километра в час. Предната броня заскърца по бетонното островче, а когато колелата го достигнаха, всички освен Стю видяха как главата на шофьора се блъсна в стъклото и го пропука.
Шевролетът подрипна като ударено дърто псе и изкърти помпата за А-96. Тя отхвръкна и се затъркаля, потекоха тънки струйки бензин. Маркучът се откъсна и остана на земята, осветен от неоновите лампи.
Всички зърнаха как ауспухът стърже по бетона, хвърляйки сноп искри и Хап, който бе виждал взрив на бензиностанция в Мексико, неволно закри очи в очакване на ослепителния огнен облак. Но вместо това задницата на шевролета се врътна и слезе на асфалта откъм бензиностанцията. Предната част се вряза в помпата за безоловен бензин и я катурна с глух трясък.
Бавно, почти като съзнателна маневра, шевролетът довърши въртенето на 360 градуса, при което отново удари островчето, само че откъм широката страна. Задницата се покатери горе и повали помпата за обикновен бензин. След този последен подвиг колата спря на място, провлачила зад себе си изкъртената ръждива тръба на ауспуха. Беше унищожила и трите помпи на островчето откъм шосето. Моторът продължи да се задъхва още няколко секунди, после заглъхна. Настана оглушителна, тревожна тишина.
- Леле Боже - едва изломоти Томи Уонамейкър. - Ще гръмне ли, Хап?
- Ако щеше, досега да е гръмнала - отвърна Хап и се изправи. Закачи с рамо телената лавица и наоколо се разхвърчаха карти на Тексас, Ню Мексико и Аризона. Обзе го колебливо ликуване. Помпите бяха застраховани и той редовно си плащаше вноските. А пък Мери все за тая пуста застраховка му натякваше.
- Тоя май яко се е натряскал - подхвърли Норм.
- Видях му стоповете - обади се Томи с изтънял от вълнение глас. - Изобщо не светнаха. Леле Боже! Ако караше с осемдесет, вече нямаше да ни има.
Изхвръкнаха навън с Хап начело и Стю в края на колоната. Хап, Томи и Норм стигнаха до колата едновременно. Усетиха мирис на бензин и чуха как изстиващият двигател цъка бавно като часовник. Хап отвори лявата предна врата и шофьорът се свлече иззад волана като чувал с парцали.
- Мама му стара! - почти изпищя Норм Бруът. Отскочи назад, притисна с длани солидното си шкембе и започна да повръща. Не беше заради падналия шофьор (Хап го бе подхванал миг преди да се сгромоляса на земята), а от миризмата, която лъхаше навън - нездрава воня на кръв, изпражнения, повръщано и разложена човешка плът. Ужасяваща миризма на болест и смърт.
След миг Хап се отдръпна, влачейки шофьора под мишниците. Томи бързо хвана безжизнените крака и помогна на Хап да го отнесат в бензиностанцията. Под сиянието на луминесцентните лампи стреснатите им лица изглеждаха пребледнели като сирене. Хап отдавна бе забравил за застраховката.
Останалите надникнаха в колата и Ханк веднага се извъртя, надигнал пред устата си длан с щръкнало настрани кутре, като че държеше чаша за тост. После хукна към северния ъгъл на бензиностанцията и едва не си избълва червата.
Вик и Стю надничаха в колата още малко, после се спогледаха и пак приведоха глави. На дясната предна седалка имаше млада жена с високо вдигната пола. В скута й се гушеше момченце или момиченце на около три години. Бяха мъртви. Невероятно подпухналите им шии имаха моравочервен цвят, сякаш от жестоко натъртване. Плътта около очите също беше подута. По-късно Вик щеше да каже, че му заприличали на ония бейзболни играчи, дето си мажат клепачите със сажди, за да не ги заслепява слънцето. Сред тия тъмни петна очите бяха изцъклени и разширени. Жената все още стискаше ръчичката на детето. Под ноздрите им бе засъхнала кора от гъста слуз. Мухите бръмчаха наоколо, кацаха върху лицата им, лазеха из отворените уста и отново излитаха навън. Стю бе ходил на война, ала никога не бе виждал толкова ужасяваща и жалка гледка. Очите му непрестанно се връщаха към двете стиснати ръце.
Двамата с Вик отстъпиха едновременно и се спогледаха с каменни лица. После тръгнаха към бензиностанцията. През стъклото се виждаше как Хап трескаво крещи нещо в слушалката на телефонния автомат. Норм крачеше подир тях, хвърляйки погледи през рамо към смачканата кола. Лявата предна врата зееше някак печално. На огледалото висяха чифт бебешки терлички.
Ханк стоеше край вратата и бършеше устата си със зацапана носна кърпа.
- Боже мой, Стю - жално изпъшка той и Стю кимна. Хап остави слушалката. Шофьорът лежеше на пода.
Линейката ще пристигне след десет минути. - Хап посочи с палец към шевролета. - Как мислите, дали са...
- Мъртви са и още как - кимна Вик. Сбръчканото му лице бе прежълтяло и когато опита да си навие цигара, само успя да разсипе вонящия тютюн. - По-мъртви хора не съм виждал през живота си.
Той се озърна към Стю, който кимна и пъхна ръце в джобовете си. Тресеше го.
Човекът на пода изстена гърлено и всички сведоха очи към След миг стана ясно, че говори, или по-точно отчаяно се мъчи да проговори. Хап коленичи до него. В края на краищата той командваше в тая бензиностанция.
Онова, което бе погубило жената и детето, явно се канеше да погуби и мъжа. Носът му течеше като чешма, а дишането му съскаше и бълбукаше някъде дълбоко в гърдите като на леководолаз. Под очите му се издуваха торбички - все още морави, а не черни. Шията му също бе подпухнала и изтласканата нагоре плът провисваше като двойна брадичка. Изгаряше го треска; от тялото му лъхаше жар като от добре разпалена скара.
- Кучето - избъбри човекът. - Измъкнахте ли го? Хап лекичко го разтръска.
- Мистър, повиках линейката. Ще ви излекуват.
- Часовникът беше червен - изпъшка човекът на пода и се разкашля оглушително. Взривовете дълбоко в гърдите му изхвърляха навън разтеглени, жилави храчки. Хап отскочи назад с изкривено от погнуса лице.
- Дайте да го завъртим на една страна - обади се Вик. -Ще се задави.
Но преди да посегнат, кашлицата затихна и пак отстъпи място на глухото, прекъслечно дишане. Човекът бавно примига, отвори очи и огледа лицата над себе си.
- Какво е... това място?
- Арнет - обясни Хап. - Бензиностанцията на Бил Хапскомб. Потрошихте ми няколко помпи. Няма нищо - бързо добави той. - Бяха застраховани.
Лежащият опита да се надигне, но нямаше сили. Успя само да стисне ръката на Хап.
- Жена ми... детето...
- Добре са - отвърна Хап с идиотска фалшива усмивка.
- Аз май съм ужасно болен - промърмори непознатият. При всяко вдишване и издишване в гърлото му нещо клокочеше глухо. - И те се разболяха. Още като потеглихме преди два дни. Солт Лейк Сити... - Клепачите му потрепнаха и бавно се затвориха. - Болен... Май все пак не бях достатъчно бърз...
От далечината долетя вой на сирена - задаваше се линейката на градския Доброволен санитарен отряд.
- Леле, братко - въздъхна Томи Уонамейкър. - Леле, братко.
Болният пак отвори очи и сега в тях блестеше напрегната, мъчителна тревога. Той отново опита да се надигне. По лицето му се стичаха струйки пот. Пръстите му се впиха в ръката на Хап.
- Добре ли са Сали и бебето? - запита мъжът. Над устните му излитаха слюнки и Хап усети как от тялото му лъхна нова жарка вълна. Тоя човек беше болен, почти обезумял и отгоре
 на всичко вонеше. Хап си помисли, че вони като вехта кучешка постелка.
- Добре са - увери го той малко по-настоятелно, отколкото трябваше. - Вие само... лежете и не се вълнувайте, нали така?
Човекът се отпусна. Дишането му ставаше все по-дрезгаво. Ханк му помогна да се извърти на една страна и това като че го пооблекчи.
- До снощи бях добре - каза той. - Кашлях, но иначе нищо ми нямаше. През нощта ме прихвана. Не съм бил достатъчно бърз. Добре ли е Лавон?
Последните му думи заглъхнаха и станаха неразбираеми. Сирената виеше все по-близо. Стю пристъпи към прозореца и се загледа навън. Другите останаха в кръг около проснатия човек.
- Вик, имаш ли представа какво му е? - запита Хап. Вик поклати глава.
- Де да знам.
- Може да са яли нещо развалено - обади се Норм Бруът. - Колата е с калифорнийски номер. Сигурно са спирали по разни крайпътни закусвални, а пък там знаете какво е. Нищо чудно някъде да са им пробутали развалени сандвичи. Случва се.
Линейката зави по отклонението, заобиколи смачкания шевролет и спря пред вратата на бензиностанцията. Червената лампа хвърляше трескави отблясъци. Вече бе съвсем тъмно.
- Дай ръка, веднага ще те измъкна! - провикна се лежащият мъж и затихна.
- Отравяне - промърмори Вик. - Да, може би. Дано да е тъй, защото...
Защото какво? - запита Ханк.
Защото ако не е, може да се окаже нещо заразно. - Вик тревожно огледа приятелите си. - Виждал съм болни от холера Ногейлс през петдесет и осма - беше нещо подобно. Влязоха трима мъже с носилка.
- Здрасти, Хап - рече единият. - Голям късмет имаш, че не ти е гръмнал дебелият задник чак до небето. Този ли е болният?
Отдръпнаха се да направят път на Били Върикър, Монти Съливан и Карлос Ортега - все техни познати. Хап придърпа Монти настрана.
- В колата има още двама. Жена и малко момиченце. Мъртви са.
- Божичко! Сигурен ли си?
- Аха. Той още не знае. В Брейнтри ли ще го откарате?
- Май ще се наложи. - Монти го изгледа объркано. - Какво да ги правя тия в колата? Не знам как се действа в подобни случаи, Хап.
- Ще кажа на Стю да повика пътната полиция. Имаш ли нещо против да дойда с вас?
- Не, разбира се.
Санитарите вдигнаха болния на носилката и докато го изнасяха навън, Хап пристъпи към Стю.
- Отивам с тях до Брейнтри. Ще се обадиш ли на пътния патрул?
- Дадено.
- Позвъни и на Мери. Кажи й какво стана.
- О'кей.
Хап изтича навън и се качи в линейката. Били Върикър затвори вратата зад него и подвикна на другите двама. Занемели от ужас, те се взираха в катастрофиралия шевролет.
След малко сирената отново нададе вой, червената лампа хвърли кървави отблясъци по асфалта пред бензиностанцията и линейката потегли. Стю пусна монета в телефонния автомат.
* * *
Човекът от шевролета издъхна на трийсет километра от болницата. С глухо бълбукане си пое дъх за последен път, после издиша, опита се отново да си поеме дъх и тихичко умря.
Хап измъкна портфейла от задния му джоб. Вътре имаше седемнайсет долара и шофьорска книжка, издадена в Калифорния на името на Чарлс Д. Кемпиън. Имаше още военна книжка и пластмасово калъфче със снимки на жена му и детето. Хап върна снимките обратно, без да ги разглежда.
Прибра портфейла в джоба на мъртвия и каза на Карлос да изключи сирената. Часът беше девет и десет.

2.
От градския плаж на Оугьнкуит, щата Мейн, започваше дълъг каменен вълнолом, който се врязваше далече навътре във вълните на Атлантическия океан. Днес той напомняше укоризнено размахан показалец и когато спря колата си на паркинга, Франи Голдсмит забеляза, че Джес е седнал на самия му край - дребна фигурка под лъчите на следобедното слънце. Чайките кръжаха с крясъци над него като в типичен пейзаж от Нова Англия и Франи се запита дали някоя от тях би дръзнала да изпорти всичко, като цвъкне грамадно бяло петно върху безукорно чистата риза от синя коприна. Едва ли би посмяла, в края на краищата той беше всепризнат поет.
Знаеше, че е Джес, защото спортният му велосипед беше привързан с верига за железния парапет около паркинга, точно зад кабинката на надзирателя. Оплешивяващият, шишкав Гюс излезе да я посрещне. Таксата за туристи беше един долар, но той знаеше, че е тукашна, без дори да погледне лепенката МЕСТЕН ЖИТЕЛ върху предното стъкло на волвото. Фран често отскачаше насам.
„Така си е - помисли тя. - Даже забременях точно тук, само три-четири метра над линията на прилива. Скъпо чадо, знай, че си било заченато върху живописното крайбрежие на Мейн, четири метра над приливната линия и двайсет метра източно от вълнолома. На картата е отбелязано с кръстче."
Гюс приветствено вдигна ръка, разперил пръсти в знака на мира.
- Вашето момче е там, на вълнолома, мис Голдсмит.
- Благодаря, Гюс. Как е бизнесът?
Той се усмихна и махна към паркинга. Имаше само двайсетина коли и върху стъклата на повечето се мъдреше синьо-бялата лепенка МЕСТЕН ЖИТЕЛ.
- Рано е, та няма много работа - поясни Гюс. Беше 17 юни. - Изчакай още две седмици и ще докараме нещичко за градската хазна.
Сигурно. Само да не духнеш нанякъде с парите.
Гюс се разсмя и се прибра в кабинката.
Франи се подпря с длан върху топлия покрив на колата, свали мокасините и си обу джапанки. Беше висока, с дълга кестенява коса, която се спускаше по гърба до средата на леката бежова блуза. Имаше хубава фигура. Дългите й бедра често привличаха одобрителни погледи. „Парче за милиони", май това беше подходящият израз според момчешкия жаргон! Глей-глей-глей кой идва бе. Мис Колеж'90.
Мисълта я разсмя, но в смеха се таеше и мъничко вина. „Носиш дете" - каза си тя, сякаш това беше новина номер едно за целия свят. Глава шеста: Хестьр Прайн съобщава вестта за предстоящото радостно събитие на отец Димсдейл. Само че таткото не е отец Димсдейл, а Джес Райдър, на двайсет и една - с една година по-млад от нашата добродетелна героиня, малката Фран. Публикуващ поет и незавършил студент. Личи си по идеално изгладената му копринена риза.
Когато нагази в пясъка, тя спря за момент, усещайки приятната му топлина през гумените подметки. Дребната фигурка в края на вълнолома хвърляше камъчета по вълните. Мина й забавна и в същото време някак противна мисъл: „Той знае как изглежда отдалече. Лорд Байрон - самотен, но несломим. Седи в гордо уединение и наблюдава как вълните бягат надалече към родната Англия. О, аз изгнаник, може нивга..."
Ама че тъпотия!
Разтревожи я не толкова самата мисъл, колкото настроението, което се криеше зад нея. Отсреща седеше младежът, когото навярно обичаше, а тя му се подиграваше зад гърба. Пристъпвайки с изящна предпазливост над пукнатините между камъните, тя се запъти напред по вълнолома. Някога го бяха използвали за пристан, но сега всички платноходки бяха привързани на юг от града - там имаше три морски клуба и седем мотела, които през целия сезон се пукаха по шевовете от посетители.
Вървеше бавно и отчаяно се мъчеше да прогони мисълта, че може да се е влюбила точно през тия единайсет дни, откакто знаеше, че е „малко бременна" според израза на Еми Лаудър. Добре де, той я бе забъркал в тази каша, нали така? Но не само той, това също бе сигурно. А уж гълташе хапчета. Беше толкова лесно. Отиде в поликлиниката, каза на лекаря, че има болезнена менструация и неприятни кожни обриви и той веднага написа рецептата. Даже й даде една безплатна опаковка.
Тя спря отново. Вече беше навлязла навътре и от двете й страни вълните бягаха назад, към плажа. Мина й мисълта, че докторите от поликлиниката навярно се сблъскват с тази история за болезнен мензис и неприятни пъпки също тъй често, както аптекарите се срещат с другата басня - че пакетът презервативи е за по-големия брат. А в днешно време може би и по-често. Със същия успех би могла да заяви: Трябват ми хапчета. Ще се чукам." Нали беше пълнолетна. Защо да се превзема? Тя погледна гърба на Джес и въздъхна. Защото превземките постепенно се превръщат в част от живота. Поклати глава и продължи напред.
Така или иначе, хапчетата не помогнаха. В добрата стара фабрика за Оврил някой контрольор бе дрямал, вместо да си гледа работата. Или пък Фран несъзнателно бе забравила да вземе някое хапче.
Тихичко се прокрадна зад Джес и положи длани върху раменете му.
Както държеше шепа камъчета и ги хвърляше в океана, той изведнъж извика и скочи на крака. Разсипа камъчетата, блъсна Франи и едва не я събори от кея. Без малко и сам щеше да се преметне във вълните.
Сетне гневно се обърна. Беше добре сложен, с права черна коса, очила с позлатени рамки и правилни, но твърде обикновени черти, които за негово дълбоко разочарование изобщо не отразяваха богатия му душевен мир. Като го зърна толкова ядосан, Франи неволно се разкиска и отстъпи назад, прикривайки устата си с длан.
- Щеше да ме побъркаш от страх! - изрева той.
- О, Джес - кикотеше се младата жена. - О, Джес, извинявай, ама беше толкова смешно, честна дума.
- Едва не паднахме във водата - тросна се той и пристъпи към нея. Франи направи крачка назад, препъна се в някакъв камък и тупна по дупе. Челюстите й щракнаха от двете страни на езика - непоносима болка! - и смехът секна като прерязан с нож. Само по себе си внезапното млъкване - аз съм радио, иключи ме - беше още по-смешно и тя пак се разкиска, макар езикът й кървеше и от очите й бликаха сълзи.
Джес тревожно приклекна до нея.
- Добре ли си, Франи?
"Наистина го обичам" - помисли тя с облекчение. Чудесно.
- Удари ли се, Фран?
- Не, само гордостта ми пострада - каза младата жена, докато се изправяше с негова помощ. - И си прехапах езика, Виж.
Изплези се, очаквайки да бъде възнаградена с усмивка но Джес се навъси.
- Божичко, Фран, наистина кърви.
Измъкна от задния си джоб кърпичка и я огледа. После пак я прибра.
Изведнъж Франи си представи как натъпква кърпичката в устата си и двамата млади влюбени тръгват ръка за ръка към паркинга под топлите слънчеви лъчи. Когато усмихнатият надзирател излиза от кабинката, тя му кимва и казва „Хлаходаря, Гюх."
Отново се разкиска, макар че езикът я болеше и в устата си усещаше противния вкус на кръв. Сетне свенливо каза:
- Обърни се. Няма да съм за гледане.
Леко усмихнат, той театрално закри очите си с длани. Като се подпря на лакът, Франи приведе глава отвъд ръба на кея и плю - слюнката беше яркочервена. Фу! Още веднъж. И още веднъж. Най-сетне устата й като че се поизчисти и тя извърна глава тъкмо навреме, за да види, че Джес наднича през пръсти. Втренчи се в него и промълви:
- Извинявай. Аз съм ужасна глупачка.
- Не - възрази той, но очевидно мислеше точно обратното.
- Яде ли ти се сладолед? - запита Франи. - Ти возиш, аз черпя. 
- Дадено
Джес се изправи и й помогна да стане. Тя плю още веднъж във водата - пак беше яркочервено. Поуплаши се и попита:
- Да не би да съм отхапала нещо?
- Не знам - ухили се Джес. - Случайно да ти е заседнала бучка на гърлото? 
Тя възмутено закри устата си с длан.
- Не е смешно.
 - Права си. Извинявай. Само си го прехапала, Франи.
- Има ли артерии в езика?
Хванати ръка за ръка, двамата тръгнаха обратно по кея. От време на време Франи спираше, за да плюе във водата. Все яркочервено. Нямаше намерение да преглъща, не, в никакъв случай. 
- Никакви артерии.
- Добре - Тя стисна ръката му и се помъчи да го успокои с усмивка. - Бременна съм.
- Тъй ли? Чудесно. Знаеш ли кого срещнах в Порт...
Той спря внезапно и се вгледа в нея. Лицето му беше изопнато и безкрайно недоверчиво. Сърцето й се сви, като го видя тъй настръхнал.
- Какво каза?
- Бременна съм. - Усмихна се лъчезарно и плю настрани. Яркочервено.
- Голям майтап, Франи - колебливо изрече той.
- Не е майтап.
Джес продължаваше да я гледа. След малко продължиха пътя си. Когато наближиха паркинга, Гюс излезе от кабинката и махна с ръка. Франи отвърна на поздрава. Джес също.
* * *
По магистралата отскочиха до „Млечната кралица". Джес си взе кока.кола и замислено се подпря на волана на волвото, от време на време отпивайки по малка глътка. Фран си бе поръчала бананова мелба и сега седеше облегната на вратата, разбърквайки с лъжичката ядки, ананасов сироп и нискомаслен сладолед. Делеше ги половин метър празна седалка.
- Знаеш ли - каза тя, - тукашният сладолед всъщност е млечна пяна Само въздух и толкоз. Повечето хора дори не подозират.
Джес я погледна мълчаливо.
- Вярно - настоя тя. - Тия машини за сладолед всъщност само разбиват млякото на пяна. Затова го продават толкова евтино. Веднъж обсъждахме въпроса в час по теория на бизнеса. Има хиляди начини да ти хвърлят прах в очите.
Джес продължаваше да я гледа мълчаливо.
- Ако искаш истински сладолед, трябва да идеш в някоя стара сладкарница като „Елените", защото там...
Тя се разрида.
Джес веднага се плъзна по празната седалка и я прегърна през раменете.
- Франи, недей. Моля те.
- Окапах се със сладолед - изхлипа тя.
Джес отново извади кърпата си и избърса петното. Риданията бавно затихваха.
- Бананова мелба с кървав сос - рече тя и го изгледа със зачервени очи. - Май не ми се яде вече. Извинявай, Джес Ще го изхвърлиш ли?
- Разбира се - глухо отвърна той. Взе сладоледа и излезе да го хвърли в кофата. Франи забеляза, че крачи странно сякаш някой го бе ритнал долу по онова, момчешкото място
В известен смисъл май ставаше -дума тъкмо за това. Но погледнато от друг ъгъл... е, точно така вървеше и тя, след като загуби девствеността си на плажа. Болеше я като след тежък пристъп на разстройство. Само че от разстройството боли малко по-отзад.
Джес се върна и седна в колата, сетне рязко запита:
- Истина ли е, Фран.
- Истина е. 
- Как е могло да стане? Нали ми каза, че взимаш хапчета.
- Ами... има три възможности. Първо - в добрата стара фабрика за Оврил някой контрольор е задрямал тъкмо когато моята опаковка е минавала на конвейера. Второ - в столовата на студентското общежитие ви пробутват нещо за засилване на спермата. Или трето - без да искам, съм пропуснала някое хапче. 
И го озари с храбра, оптимистична усмивка, която накара Джес да се отдръпне като ударен. 
- Защо се ядосваш, Франи? Само питам.
- Добре, ако искаш да отговоря на въпроса ти по друг начин, в една топла априлска нощ, трябва да е било на дванайсети, тринайсети или четиринайсети, ти вкара пениса си в моята вагина и стигна до оргазъм, след който милиони сперматозоиди...
- Престани - кресна той. - Трябва ли да си толкова...
- Толкова какво?
Макар че външно изглеждаше непоклатима, в гърдите й се надигаше отчаяние. Беше си представяла безброй варианти на разговора, но нито един не приличаше на този.
- Толкова сърдита - унило промърмори Джес. - Нямам намерение да те зарежа.
- Да - каза тя малко по-спокойно.
В този миг би могла да дръпне ръката му от волана, да я стисне и да сложи край на разпрата. Но нямаше сили да го стори. В момента не му се полагаше утешение, независимо дали изказваше гласно желанието си за това, или оставяше да се подразбира. Изведнъж Франи осъзна, че каквото и да се случи, времето на веселбите е свършило. Отново й се доплака, но мрачно удържа сълзите. Франи Голдсмит, дъщеря Питър Голдсмит, нямаше да плаче като глупачка насред паркинга на „Млечната кралица" в Оугьнкуит.
- Какво смяташ да правим? - запита Джес, вадейки пакет цигари.
- А ти какво смяташ да правиш?
Той драсна клечка кибрит и докато цигареният дим се разсейваше, Франи зърна как върху лицето му се борят израженията на малко момче и зрял мъж.
- Дявол да го вземе - въздъхна Джес.
- Ето избора, както го виждам - каза тя. - Можем да се оженим и да задържим детето. Можем да се оженим и да махнем детето. Да не се оженим и да задържа детето. Или...
 - Франи!
- Или да не се оженим и да махна детето. Да направя аборт. Изчерпах ли всичко? Нещо да съм пропуснала?
- Франи, не може ли просто да поговорим...
- Че нали точно това правим! - сряза го тя. - Имаше вьзможност да говориш и каза: „Дявол да го вземе". Цитирам буквално. Изложих ти всички възможности. Е, вярно, имах малко повече време за обмисляне на дневния ред.
- Искаш ли цигара?
- Не. Вредно е за бебето.
- По дяволите, Франи!
- Защо крещиш? - тихо запита тя.
- Защото май си решила да ме вбесиш на всяка цена - разпалено възкликна Джес. После се овладя. - Извинявай. Просто не мога да възприема, че всичко е по моя вина.
- Не можеш ли? - Тя повдигна вежди. - Значи непорочно зачатие, а?
- Непременно ли трябва да се правиш на смахната? Сама ми каза, че взимаш хапчета. Повярвах ти. Какво съм сбъркал?
- Нищо. Не си сбъркал. Но това не променя положението.
- Май имаш право - мрачно промърмори той и загаси недопушената цигара. - Е, какво ще правим сега?
- Все това питаш, Джес. Току-що ти изложих възможностите, както ги виждам. Пропуснах самоубийството, но засега го изключвам. Тъй че избери каквото ти харесва и ще поговорим.
- Да се оженим - предложи той с внезапно укрепнал глас.
Приличаше на човек, който току-що е съобразил, че гордиевият възел не се развързва, а трябва да бъде разсечен с меч. Вдигнете всички платна, а който се бои от бурята, си стои в трюма.
- Не. Не искам да се омъжа за теб.
Досега лицето му сякаш бе придържано от хиляди невидими винтчета и изведнъж всяко от тях се бе разхлабило оборот и половина. Чертите му се изкривиха. Сцената беше тъй непоносимо смешна, че Франи трябваше да разтьрка наранения си език в небцето, за да не се разкиска отново. Не искаше да се смее на Джес.
- Защо не? Фран...
- Тепърва ще трябва да реша защо. Не искам да ме въвличаш в спор за мотивите, защото в момента сама не ги разбирам.
- Не ме обичаш - жално въздъхна той.
- В повечето случаи любовта и бракът взаимно се изключват ват. Измисли нещо друго.
Той помълча. Извади нова цигара, но не я запали. Накрая каза:
- Не мога да измисля друго, Франи, защото ти не искаш да обсъждаме положението. Искаш да печелиш точки за моя сметка.
Това я жегна. Тя кимна.
- Може и да си прав. През последните седмици загубих доста точки. Обаче ти, Джес, си книжна душа. Ако някой грабител ти опре нож в гърлото, ще настояваш да организирате семинар по въпроса.
- О, за Бога!
- Избирай.
- Не. Ти вече си подредила всички „за" и „против". Може би и аз се нуждая от мъничко време за размисъл.
- Добре. Би ли потеглил обратно към паркинга? Ще те оставя там и отивам да пазарувам.
Той я изгледа смаяно.
- Франи, въртял съм педалите чак от Портланд. Наех стая в един мотел край градчето. Мислех, че ще прекараме заедно почивните дни.
- В твоята стая значи. Не, Джес. Положението се промени Качвай си се на колелото, заминавай за Портланд и като поразмислиш, завърти един телефон. Не е спешно.
- Престани да ми бъркаш в здравето, Франи.
- Не, скъпи, ти си по бъркането, само че на друго място отвърна тя, пламнала от внезапен гняв и точно в този момент Джес я зашлеви лекичко по бузата. Сетне се втренчи в нея, слисан от собствената си постъпка. - Извинявай, Фран. - Няма нищо - безизразно рече тя. - Карай.
* * *
По обратния път към паркинга не размениха нито дума. Тя седеше с кръстосани в скута ръце и гледаше как между вилите западно от вълнолома се мяркат късчета океан. Помисли си, че тия вили приличат на бедняшки бараки. Кои ли собственици ги бяха изоставили с плътно залостени прозорци срещу горещините на лятото, което по календар започваше след по-малко от седмица? Професори от Масачузетския технологичен институт. Бостънски лекари. Адвокати от Ню Йорк. Тия вили нямаха нищо общо с курортните имения на големите клечки, дето си изчисляват годишния доход в седем и осем цифри. Но когато собствениците им пристигнат, най-ниският коефициент на интелигентност по крайбрежието ще бъде на Гюс от паркинга. Хлапетата ще карат спортни велосипеди с десет скорости като този на Джес. Ще придружават родителите си със скучаещи физиономии в местния игрален дом или на вечеря с омари в някой ресторант. В топлите летни вечери пришълците ще се разхождат лениво по главната улица и ще се преструват на кореняци. Гледайки великолепната синева, проблясваща между сбутаните една до друга къщурки, Франи усети как сълзите отново я заслепяват. Разплакано бяло облаче...
Спряха на паркинга и Гюс им махна с ръка. Отвърнаха на поздрава.
- Извинявай, че те ударих, Франи - виновно изрече Джес. - Не исках.
- Знам. В Портланд ли се връщаш?
- Тази нощ оставам тук, утре сутрин ще ти позвъня. Но решението е твое, Фран. Ако сметнеш, че трябва да направиш аборт, нали разбираш, все ще намеря пари.
- Да ме засегнеш ли искаш?
- Не. В никакъв случай. - Той се преплъзна по седалката и лекичко я целуна по бузата. - Обичам те, Фран.
"Не ти вярвам - помисли тя. - Изведнъж престанах да вярвам... но ще се държа възпитано. Поне това мога да сторя." А на глас тихо изрече:
- Добре.
- Аз съм в мотел „Фар". Обади се, ако искаш.
- О'кей.
Докато сядаше зад волана, младата жена изведнъж почувства безкрайно уморена. Прехапаното болеше непоносимо.
Джес пресече паркинга към железния парапет и се върна с велосипеда.
- Ще ми се да позвъниш, Фран. Тя се усмихна насила.
- Ще видим. Довиждане, Джес.
Тя превключи на скорост, направи завой и подкара волвото през паркинга към крайбрежния път. Видя как Джес продължава да стои с колелото на фона на океана и за втори път през деня го обвини мислено, че има пределно ясна представа как изглежда отстрани. Подкара напред и се запита дали някога океанът ще й изглежда отново такъв, какъвто го виждаше, преди да се случи всичко това. Езикът я болеше ужасно. Тя отвори страничното прозорче и плю навън. Този път всичко беше бяло, както се полага. В гърдите й като горчиви сълзи нахлу мощният солен мирис на океана.

3.
В десет и четвърт сутринта Норм Бруът се събуди от караницата на децата под прозореца и шумното кънтри, което долиташе от транзистора в кухнята.
Както си беше по потник и провиснали долни гащи, той дошляпа до прозореца, отвори го и кресна:
- Млък бе, хлапетии!
За миг настана тишина. Люк и Боби откъснаха очи от очуканото ръждиво камионче, за което се караха. Както винаги при вида на децата си Норм се почувства раздвоен. Сърцето му замираше от болка, че ги вижда облечени с дрешки, дарени от Армията на спасението или от милозливи съседи, досущ като негьрчетата в източните покрайнини на Арнет; същевременно го обземаше ужасен, неудържим гняв, искаше му се да изскокне навън и да ги премаже от бой.
- Да, татко - покорно отвърна деветгодишният Люк.
- Да, татко - повтори като ехо Боби. Той беше на седем и караше осмата.
Норм постоя още малко, хвърли им свиреп поглед и затръшна прозореца. Обърна се и тъпо загледа купчинката дрехи, които бе носил вчера. Лежаха точно където ги бе захвърлил - край старото двойно легло с провиснала пружина.
„Кучка скапана - помисли той. - Даже дрехите не ми е прибрала." После изрева:
- Лайла!
Никакъв отговор. Зачуди с дали пак да отвори прозореца и да пита Люк къде се е запиляла. Раздаването на благотворителни помощи щеше да е чак идната седмица, а ако отново беше отишла до бюрото за безработни в Брейнтри, значи имаше още по-малко мозък, отколкото можеше да се допусне.
Не си направи труда да пита децата. Беше изнемощял и
го мъчеше мъгляво, пулсиращо главоболие. Като махмурлук, въпреки че снощи при Хап бе пил само три бири. Оная катастрофа беше страхотна работа. Жената и детето мъртви в колата, а пък мъжът, Кемпиън, умрял по пътя за болницата. Докато се върне Хап, вече бяха минали и полицейският патрул, и камионетката на пътна помощ, и колата от балното бюро. Вик Палфри бе дал показания от името на петимата. Погребалният агент, който работеше по съвместителство и като областен следовател по смъртните случаи отказа да коментира какво може да е причинило смъртта.
- Обаче не е холера. И да не приказвате такива глупости че ще подплашите хората. Като направят аутопсията, ще разберете от вестника.
„Ама че скапан фукльо" - помисли Норм, докато бавно навличаше вчерашните дрехи. Главоболието ставаше истинска напаст. Тия хлапета да мълчат, че инак ще им потроши кокалите от бой. Дявол да го вземе, защо не ги държаха в училище по цяла година?
Накани се да загащи ризата, после реши, че президентът едва ли ще намине точно днес, и се отправи към кухнята по чорапи. Ослепителното слънце, нахлуло през източния прозорец, го накара да присвие очи.
От пукнатия транзистор над мивката някой пееше с всичка сила:
„Но пи-и-итам те още веднъж.
Скъпа, де го твоя мъж?
Той е честен мъж.
Кажи ми, скъпа, де го твоя мъж?"
На зле беше тръгнала тая страна, щом вече и по местната радиостанция пускаха негьрски рок. Норм побърза да изключи транзистора, преди да му се пръсне главата. Отстрани имаше оставена бележка и той присви очи, за да я разчете.
„Скъпи Норм,
Сали Ходжис казва че й трябвал някой да наглежда децата тая сутрин и казва че ще ми даде долар. Ще се пребера за обяд. Ако си гладен има надиница. Обичам те душко.
Лайла
Норм остави бележката и постоя до мивката, като се мъчеше да вникне в смисъла. Адски трудно беше да мисли с това главоболие. Децата... долар... жената на Ралф Ходжис.
Трите неща бавно се обединиха в съзнанието му. Заради някакъв си въшлив долар Лайла беше отишла да гледа трите хлапета на Сали Ходжис, а него бе зарязала с Люк и Боби. Господи, на това му се вика тежки времена, щом човек трябва да си стои у дома и да бърше сополи, та жена му да припечели някакъв скапан долар, дето не стига и за едно зареждане на колата. Тежки времена, мама му стара.
Обзе го гняв и главоболието се засили. Той затьтри нозе и отвори хладилника, купен в добрите стари времена, когато човек можеше да работи и извънредно. Повечето лавици бяха празни, имаше само останки от храни. Лайла ги прибираше в пластмасови кутии. Норм мразеше тия кутии. Престоял боб, престояла царевица, малко лютеница... нищо свястно за един приличен мъж. Нищо, освен малки пластмасови кутии и три сбръчкани наденички, увити в найлон. Той се наведе, огледа ги и тъпата тръпнеща болка в главата му разпали познатия безсилен гняв. Като ги гледаше тия наденички, имаше чувството, че някой е отрязал пишките на три пигмейчета, дето живеят някъде на майната си - в Африка ли беше, в Южна Америка ли. Изобщо не му се ядеше. Откровено казано, чувстваше се адски болен.
Той изкуцука до газовата печка, тръкна клечка кибрит в драскалото, залепено на стената, запали предната горелка и сложи кафе. После седна и го зачака да кипне. По някое време му се наложи да измъкне смачканата кърпа от задния си джоб и да се изсекне. Сополът беше огромен. „Ха така, настинал съм" - помисли той. Хубаво допълнение към всичко останало. Но изобщо не се сети за изобилните сополи, дето течаха снощи от носа на онзи тип, Кемпиън.
Хап беше в канала и сменяше ауспуха на колата на Тони Лиоминстьр, а Вик Палфри мързелуваше на сгъваемия стол с кутия безалкохолно в ръката и го зяпаше, когато звънецът издрънча откъм предната страна на бензиностанцията.
Вик присви очи и каза:
- Пътният патрул. Май че е братовчед ти. Джо Боб.
- Добре, идвам.
Хап се измъкна изпод колата, бършейки ръце с топка парцали. Докато крачеше към бензиностанцията, кихна гръмко. Мразеше летните настинки. Те бяха най-неприятни.
Почти двуметровият Джо Боб Брентууд вече зареждаше полицейската си кола. Зад него трите съборени помпи лежаха една до друга като мъртви войници.
- Здрасти, Джо Боб! - подвикна Хап.
- Хап, дърт негоднико! - възкликна полицаят, после включи автомата на помпата и настъпи маркуча. - Голям късмет имаш, че бараката ти още е цяла.
- Да бе, мама му стара, Стю Редман видя как онзи се задава и изключи помпите. Да знаеш какви искри хвърчаха.
- Адски късмет си извадил. Слушай, Хап, не съм дошъл само за бензин.
- Тъй ли?
Джо Боб се озърна към Вик, който стоеше вътре, до вратата на бензиностанцията.
- Туй старче беше ли снощи?
- Кой? Вик ли? Ами да, той кисне тук почти всяка вечер.
- Може ли да си държи езика зад зъбите?
- Гарантирам. Той е свестен старец. Автоматът на помпата изщрака. Хап изцеди за още двайсет цента, после сложи маркуча на място и изключи. Обърна се към братовчед си и попита:
- Е? Какво има?
- По-добре да влезем. Мисля, че старчето трябва да чуе. Ако можеш, обади се и на другите, дето са били тук.
Пресякоха асфалта и влязоха в бензиностанцията.
- Добро утро, офицер - поздрави Вик. Джо Боб кимна.
- Кафе ще пиеш ли, Джо Боб? - запита Хап.
- Не ми се пие. - Той ги огледа сериозно. - Да ви кажа правичката, не знам какво ще рекат началниците, дето съм отскочил насам. Май няма много да им хареса. Затуй като довтасат ония момчета, не казвай, че си го чул от мен, разбрахме ли се?
- Какви момчета, офицер? - запита Вик.
- От здравното министерство - обясни Джо Боб.
- О, Боже, значи наистина е било холера - въздъхна Вик. - Знаех си, че е тъй.
Хап местеше очи ту към единия, ту към другия.
- Джо Боб?
- Нищо не знам - отсече полицаят и седна на един от пластмасовите столове. Костеливите му колене щръкнаха пред гърдите. Извади от джоба на ризата си пакет „Честърфийлд" и запали. - Финеган, тукашният съдебен следовател.
- Голям умник, няма що - ядоса се Хап. - Да го беше видял само как търчеше насам-натам. Като надръвчен пуяк. Само шъткаше и се правеше на важна клечка.
- Добре де, знам го, че е надуто лайно - кимна Джо Боб. - Обаче той довел доктор Джеймс да прегледа онзи Кемпиън и се обадили на още някакъв лекар. После позвънили до Хюстън. И към три часа тая сутрин кацнаха на онова малко летище край Брейнтри.
- Кой кацна?
- Патолози. Трима души. Останаха при труповете до осем сутринта. Сигурно са ги рязали, но не знам точно. После се свързаха по телефона с Епидемичния център в Атланта и оттам рекоха, че след пладне ще са тук. Обаче рекоха още, че искат дотогава щатската здравна служба да прати хора при всички, дето са били снощи в бензиностанцията и дето са карали линейката. Не знам, ама цялата работа ми прилича на карантина.
- Сега я втасахме - стреснато изохка Хап.
- Епидемичният център в Атланта е на федерално разпореждане - каза Вик. - Как тъй ще пращат цял самолет с федерални служители заради някаква си холера?
- Нямам престава - отвърна Джо Боб. - Обаче си рекох, че имате право да знаете. Доколкото разбрах, просто сте се опитали да помогнете на човека.
- Много ти благодаря - бавно изрече Хап. - Какво казаха Джеймс и другият лекар?
- Траят си. Обаче изглеждат уплашени. Никога не съм виждал толкова стреснати доктори. Хич не ми харесва тая работа.
Настана мрачно мълчание. Джо Боб отиде до автомата за безалкохолни напитки й си взе бутилка „Фреска". Когато я отвори, едва доловимото съскане на мехурчетата проряза тишината. Той седна отново. Хап измъкна книжна кърпичка от кутията до касата, изсекна се и прибра кърпичката в джоба на омазнения си работен комбинезон.
- Какво открихте за Кемпиън? - запита Вик. - Има ли сведения?
- Още проверяваме - заяви Джо Боб с леко самодоволство. По документи е от Сан Диего, но повечето са невалидни от две-три години насам. Шофьорската му книжка е с изтекъл Има кредитна карта от 1986, също изтекла. Намерихме военна книжка и сега проверяваме по нея. Шефът предполага, че напуснал Сан Диего поне преди четири години.
- Да не е дезертьор? - запита Вик. После извади огромна червена кърпа и се изхрачи в нея.
- Засега не е ясно. Обаче във военната книжка пише, че има договор до 1997, а пък беше цивилен и си е довел семейството на задника на географията чак от Калифорния. Аз май много се раздрънках.
- Добре де - каза Хап, - при всяко положение ще се свържа с останалите и ще им предам. Много ти благодаря.
Джо Боб се изправи.
- Няма нищо. Само да не ме издадеш. Инак за едното чудо Е оставам без работа. Не е задължително да казваш на другите кой те е открехнал.
- Не е - потвърдиха Хап и Вик в един глас.
Когато Джо Боб тръгна към вратата, Хап се обади смутено:
- Пет долара за бензина, Джо Боб. Не ми е приятно да взимам точно от теб, ама знаеш какви са времената...
- Няма нищо. - Джо Боб му подаде кредитна карта. -Държавата плаща. Тъкмо ще мога да обясня защо съм идвал насам.
Докато попълваше талона, Хап кихна на два пъти.
- Ей, да се пазиш - посъветва го Джо Боб. - Летните настинки са най-лоши.
- Не ми говори. Внезапно Вик се обади:
- Ами ако не е настинка?
Двамата се обърнаха едновременно. Вик изглеждаше стреснат, сетне промълви:
- Тая сутрин на ставане от леглото кихах и кашлях като вехта таратайка. Имах жестоко главоболие. Взех аспирин и малко ми мина, но съм пълен с храчки. Може да ни е хванало. Онова, дето го имаше Кемпиън. Дето го умори.
Хап дълго го гледа безмълвно и тъкмо се канеше да изреди всичките си доводи против, когато отново кихна. Джо Боб постоя замислен, после каза:
- Знаеш ли, Хап, май ще е по-разумно да затвориш бензиностанцията. Само за днес.
Хап го погледна изплашено и опита да си припомни какви бяха доводите. Не можеше да се сети за нито един. Спомни си само това, че тая сутрин също се бе събудил с главоболие и хрема. А преди да изникне онзи Кемпиън, се чувстваше чудесно. Направо чудесно.
* * *
Трите деца на Сали Ходжис бяха на шест годинки, четири годинки и година и половина. По-малките спяха, а най-големият копаеше дупка в задния двор. Лайла Бруът беше седнала в хола да гледа по телевизията „Млади и непокорни". Надяваше се Сали да си дойде след свършването на серията. В добрите стари времена Ралф Ходжис беше купил голям цветен телевизор, а Лайла обичаше да гледа филмите цветни. Така всичко изглеждаше много по-красиво.
Тя дръпна от цигарата и веднага се разкашля. Изтича до кухнята и изплю в мивката грамадна храчка. Беше се събудила с тая проклета кашлица и цял ден имаше чувството, че някой я гъделичка с перце по гърлото.
Надникна през кухненския прозорец да види как е Бърт Ходжис, после се върна в хола. Бяха почнали рекламите и на екрана танцуваха две шишета с препарат за чистене на тоалетни. Лайла се огледа разсеяно и неволно изпита съжаление, че не живее в толкова хубава къща. От години Сали се бе увлякла да оцветява образи на Христос с номерирани квадратчета и всички картинки висяха по стените в красиви рамки. Най-хубава беше голямата, зад телевизора, със сцена от Тайната вечеря; Сали казваше, че имало шейсет различни цвята и трябвало да работи по нея цели три месеца. Направо произведение на изкуството.
Тъкмо когато филмът започна отново, малката Черил избухна в пронизителен плач, прекъсван от пристъпи на глуха кашлица.
Лайла остави цигарата и изтича в спалнята. Четиригодишната Ева продължаваше да спи, но Черил лежеше по гръб в креватчето със страшно зачервено лице. Изглежда, се беше задавила.
Лайла не се боеше от ангина, и двете й момчета я бяха прекарали. Грабна детето за краката и рязко го шляпна по гърба. Нямаше представа дали доктор Спок препоръчва подобни методи, защото не бе чела книгите му. Във всеки случай сега процедурата помогна. Черил изквака като жабче и внезапно изплю на пода поразително количество жълтеникави храчки.
- Добре ли си? - запита Лайла.
- Ъхъ - измънка момиченцето. Вече пак се унасяше.
Лайла избърса петното с хартиена кърпа. Никога не бе виждала дете да изхрачи такава чудесия.
Леко навъсена, тя седна да гледа „Млади и непокорни". Запали си нова цигара и още от първото дръпване кихна, след това се разкашля.

4.
Здрачът бе паднал преди час.
Старки седеше сам край дългата маса и прехвърляше от място на място листчета тънка, жълтеникава хартия. Тяхното съдържание го изпълваше с ужас. Служеше на своята страна вече трийсет и шест години - откакто бе започнал като стреснат новобранец във военната академия Уест Пойнт. Беше награждаван с медали. Беше говорил с президенти, беше им давал съвети, а веднъж дори го бяха послушали. Неведнъж беше преживявал тежки мигове, но сега...
Страхуваше се, толкова се страхуваше, че не смееше да си го признае. От подобен страх хората полудяват.
Той рязко се изправи и пристъпи към отсрещната стена, където бяха петте тъмни екрана. Докато ставаше, коляното му закачи масата и едно от листчетата падна. То запърха лениво в лекия вятър от климатичната инсталация, после падна върху плочките, наполовина в сянката на масата. Ако някой се наведеше над него, би различил следното:
НЕПОТВЪРДЕНИ
НАЙ-ВЕРОЯТНО СТАВА
ЧЕН ЩАМ ПОД КОД 848-АВ
КЕМПИЪН (ВОЛНОНАЕМЕН), САЛИ
ЕНЛИВ И ПОСТОЯННО МУТИРАЩ АНТИГЕН
О ВИСОК РИСК И ИЗКЛЮЧИТЕЛНА СМЪРТНОСТ
СЪС СТЕПЕН НА ЗАРАЗНОСТ ОЦЕНЯВАНА ПРИБЛИ
ПОВТАРЯМ 99,4%. ЕПИДЕМИЧНИЯТ ЦЕНТЪР В АТЛАНТА
РАЗБИРА НАПЪЛНО.СТРОГО ПОВЕРИТЕЛНО СИНЯ ПАПКА.
КРАЙ. Р-Т-222312А
Старки натисна бутона под средния екран и изображението се появи тъй внезапно, сякаш някой бе отворил скрит прозорец. Мониторът показваше пейзаж от калифорнийската пустиня. Гледката беше малко зловеща и ръждиво-пурпурното потрепване на инфрачервените лъчи подсилваше това чувство.
“Там е, право пред мен" - помисли Старки. Проект Синева".
Страхът отново се опита да го надвие. Той бръкна в джоба си и извади синьо хапче. Друсни му едно, както би казала дъщеря му. Но думите нямаха значение, важен беше резултатът. Преглътна хапчето без вода и грубоватото му лице се изкриви за момент.
Проект „Синева".
Той погледна останалите монитори, после ги включи един след друг. Четвъртият и петият показваха лаборатории. Номер четири беше физика, номер пет - вирусология. Вирусологията беше пълна с животни в клетки - морски свинчета, маймунки и няколко кучета. Всички лежаха, но не изглеждаха заспали. Във физическата лаборатория някаква малка центрофуга продължаваше упорито да се върти. Старки се бе оплакал от това. Бе се оплакал отчаяно. Имаше нещо неестествено и злокобно във факта, че тази центрофуга продължава весело да се върти, докато доктор Езуик лежи мъртъв на пода край нея, като съборено от вятъра плашило.
Бяха му обяснили, че центрофугата и лампите са свързани с една и съща инсталация, тъй че ако я изключат, ще изключат и осветлението. А камерите долу не бяха инфрачервени. Старки разбираше положението. Някоя важна клечка от Вашингтон можеше да пристигне и да изяви желание да види мъртвия Нобелов лауреат, който лежеше на сто и двайсет метра под пустинята недалече от тук. Ако изключим центрофугата, изключваме и професора. Елементарно. Параграф 22, както би го нарекла дъщеря му.
Той глътна още едно хапче и впери очи в монитор номер две. Гледката там беше най-неприятна. Призляваше му от онзи човек с лице в супата. Представяше си как някой идва и му заявява: „От днес до края на вечността ще лежиш с мутра в супата." Това беше съвсем като боя с торти в старите комедии - щом опре до теб, престава да бъде смешно.
Монитор номер две показваше закусвалнята на проект "Синева". Катастрофата бе станала точно между две смени и в заведението нямаше много посетители. Навярно за тия хора беше все едно къде са загинали - в закусвалнята, в спалните или в лабораториите. И все пак онзи, с лицето в супата...
Мъж и жена със сини работни дрехи лежаха сгърчени край автомата за шоколад. Друг мъж с бяла престилка бе паднал пред автоматичния грамофон. Около масите бяха седели девет мъже и четиринайсет жени. Сега някои лежаха проснати край недоядени сандвичи, други още стискаха в ръцете си разсипани чаши кока-кола или спрайт. А на предпоследната маса бе седял мъж на име Франк Д. Брус. Сега лицето му лежеше в чиния супа - вероятно бульон от готови кубчета.
Първият монитор показваше само цифрите на електронен часовник. До 13 юни цифрите бяха зелени. Сега светеха в яркочервено. Не се променяха. 13:06:90:02:37:16.
13 юни 1990. Два и трийсет и седем след полунощ. И шестнайсет секунди.
Зад гърба му прозвуча тихо бръмчене.
Старки изключи мониторите един по един, после се обърна. Забеляза листчето на пода и се наведе да го вдигне.
- Влез.
Беше Крейтън. Изглеждаше угрижен, с посивяло лице. „Пак лоши вести" - безразлично помисли Старки. Още някой се е гмурнал в безкрайните дълбини на чиния студен бульон от готови кубчета.
- Здравей, Лен - тихо каза той. Лен Крейтън кимна.
- Здравей, Били. Аз... Господи, просто не знам как да ти кажа.
- Мисля, че ще е най-добре направо, по войнишки.
- В Атланта започнаха предварителните прегледи на хората, които са имали контакт с трупа на Кемпиън, и вестите никак не са добри.
- Всички ли?
- Петима със сигурност. Единият - някой си Стюарт Редман -- засега е отрицателен. Но доколкото знаем, и Кемпиън е бил отрицателен цели петдесет часа.
- Ако не беше избягал... - промърмори Старки. - Калпава охрана, Лен. Много калпава.
Крейтън кимна.
- Продължавай.
- Арнет е под карантина. Досега сме изолирали шестнайсет случая на постоянно мутиращ грип А-прим. И това са само явните.
- А вестниците, телевизията?
- Засега няма проблеми. Убедихме ги, че е антракс.
- Нещо друго?
- Един много сериозен проблем. Става дума за Джоузеф Робърт Брентууд от тексаската пътна полиция. Братовчедът му е собственик на бензиностанцията, където катастрофира Кемпиън. Вчера отскочил дотам да каже на Хапскомб, че идват хора от здравното министерство. Заловихме го преди три часа и вече пътува за Атланта. Но междувременно е патрулирал из половината Източен Тексас. Бог знае с колко души е влязъл в контакт.
- По дяволите - промълви Старки, смаян от собствения си глух глас и от тръпките, които запълзяха от основата на тестисите му нагоре по корема.
„Заразност 99,4%" - помисли той. Цифрата безумно танцуваше из мозъка му. А това означаваше 99,4% смъртност, защото човешкото тяло не бе в състояние да създаде необходимите антитела за унищожаване на постоянно мутиращ вирус. Всеки път, когато успееше да създаде подходящо антитяло, вирусът просто се променяше леко. И пак поради това бе почти невъзможно да се създаде ваксина.
99,4%
- Господи! - прошепна той. - Това ли е всичко?
- Ами...
- Продължавай. Кажи го докрай. Крейтън тихо добави:
- Хамър е мъртъв, Били. Самоубийство. Прострелял се в окото със служебния пистолет. На бюрото му лежали експертните оценки по проект „Синева". Сигурно си е мислил, че друга предсмъртна бележка не е необходима.
Старки затвори очи. Помисли си, че Вик Хамър е... беше... негов зет. Как да го каже на Синтия? Съжалявам, Синди. Днес Вик се гмурна в безкрайните дълбини на чиния студен бульон от готови кубчета. Хайде сега, друсни му едно. Разбираш ли, много тъп номер стана. Някой сбъркал с една кутия. Друг пък забравил да дръпне ръчката, която щеше да изолира базата. Само четирийсет и шест секунди закъснение, но се оказаха достатъчни. В нашите среди на тия кутии им викат „дървеници". Произвеждат се в Портланд, щат Орегон, военна поръчка номер 164480966. Частите се сглобяват поотделно от жени-специалистки, тъй че никоя да не знае какво произвеждат всъщност. Може би една от тях е мислила какво Ще сготви за вечеря, а онзи, който трябвало да я надзирава, може да е мислил как ще продаде старата си кола. Така или иначе, Синди, последното съвпадение е, че в наблюдателен пост номер четири някой си Кемпиън видял как цифрите почервеняват - тъкмо навреме, за да изскочи навън, преди вратите да се затворят автоматично. После грабнал семейството си и избягал. Минал през портала само четири минути преди сирените да нададат вой и да изолираме цялата база. И цял час никой не се сетил да го потърси, защото в наблюдателните постове няма камери - когато пазиш пазачите, все някъде се налага да спреш, иначе всички на тоя проклет свят ще станат тъмничари. Предполагали, че Кемпиън просто си седи там и чака детекторите да определят кои зони са заразени. Това му дало преднина, а той бил достатъчно умен, за да кара по селските пътища и имал достатъчно късмет, за да не закъса по някой от тях. После взели да умуват над решението дали да уведомят щатската полиция или ФБР, прехвърляли топката насам и натам, нагоре и надолу, а когато се намерило кой да реши, онзи тиквеник - онзи болен тиквеник - се бил добрал чак до Тексас и когато най-сетне го спипали, вече не бягал, защото той, жена му и детето лежали в моргата на някакво скапано градче, наречено Брейнтри. Брейнтри, щат Тексас. Всъщност, Синди, мъча се да ти обясня, че се получила невъобразима верига от съвпадения. Плюс мъничко некадърност за късмет - извинявай, искам да кажа за беда - но, общо взето, просто така се случило. Не е било по вина на мъжа ти. Но той ръководеше проекта, видя накъде отиват нещата и тогава...
- Благодаря ти, Лен - каза Старки. - Били, искаш ли...
- Ще се кача горе след десет минути. Искам да свикаш заседание на щаба след четвърт час. Ако спят, изритай ги от леглата.
- Слушам, сър.
- И, Лен... - Да?
- Радвам се, че точно ти ми каза.
- Да, сър.
Крейтън излезе. Старки погледна часовника си, после пристъпи към вградените монитори. Включи номер две, стисна ръце зад гърба си и замислено се загледа към безмълвната закусвалня на проект „Синева".

5.
Лари Ъндърууд зави зад ъгъла и успя да паркира своя датсун между един пожарен кран и нечия изоставена таратайка. Отстрани имаше претъпкана кофа за боклук и той опита да си внуши, че не е видял вкочанената мъртва котка и плъха, който ръфаше бялата козина по корема й. Плъхът бе изчезнал толкова бързо, стреснат от фаровете, че наистина можеше да му се е привидял. Но котката беше там. „А щом приемаш едното, ще трябва да приемеш и другото" - помисли Лари, докато изключваше двигателя. Някой май беше казал, че в Париж имало най-много плъхове. Остаряла канализация и прочие. Но и Ню Йорк не му отстъпваше. А доколкото помнеше от тъжните дни на детството си, не всички плъхове в Ню Йорк бяха четириноги. Всъщност защо, по дяволите, седеше пред тази занемарена каменна сграда и разсъждаваше за разни гризачи?
Само преди пет дни, на 14 юни, беше в слънчевата Южна Калифорния, прославена с поразително количество празноглавци, безброй смахнати религии, хиляди нощни дискотеки и знаменития Дисниленд. В четири без петнайсет тази сутрин бе пристигнал на другия океански бряг, след като плати таксата за минаване по моста Трибъроу. Ръмеше унил дъждец. Само в Ню Йорк летният дъжд може да бъде тъй безмилостно унил. През пълзящите по стъклото капки Лари виждаше как над източния хоризонт се надига жалко подобие на зора.
Скъпи Ню Йорк, идвам у дома.
Може би „Янките" щяха да имат мач тия дни. Заради това поне би си струвало да дойде. Просто отскача с метрото до стадиона, пие бира, дъвче хот-дог и зяпа как „Янките" пердашат някой отбор от Кливланд или Бостън...
Мислите му се зареяха и когато се опомни, наоколо вече просветляваше. Часовникът на таблото показваше 6:05. Май беше задрямал. Оказа се, че наистина е имало плъх. Беше се завърнал. И бе успял да изгризе страхотна дупка в корема на мъртвата котка. Лари усети как му призлява на празен стомах. Накани се да натисне клаксона, за да пропъди плъха, но стражата от кофи за боклук пред задрямалата сграда го накара да се откаже.
Смъкна се малко по-надолу върху седалката, за да не гледа закуската на плъха. Само хапвам мъничко, мой човек, и веднага изчезвам в каналите. На стадиона ли си довечера? Може и да те видя там, братче. Ама ти надали ще ме видиш.
Фасадата на зданието беше нашарена със загадъчни и зловещи драсканици: ЧИКО 116, ЗОРО 93, МАЛКАТА АБИ № 1! Някога, още преди смъртта на баща му, това беше приличен квартал. Тогава две каменни кучета пазеха стълбището пред входа. Година преди да потегли за Калифорния, неизвестни вандали бяха разбили дясното от лапите нагоре. Днес единствената останка от кучетата беше самотна задна лапа отляво. Тялото, което някога бе подкрепяла, сега беше изчезнало и може би красеше склада за крадени вехтории на някой пуерториканец. Кой знае дали не го бе задигнал ЗОРО 93 или МАЛКАТА АБИ № 1! Или пък през някоя безлунна нощ плъховете го бяха отмъкнали към изоставените подземни галерии. Току-виж се окажеше, че са отмъкнали и майка му. Крайно време бе да се качи горе и да види дали името й още е изписано върху пощенската кутия на апартамент 15, но се чувстваше прекалено изморен.
Не, засега просто ще подремне с надеждата, че към седем часа последните остатъци от възбуждащи хапчета в кръвта му ще го събудят. После ще провери дали майка му още живее тук. Дали пък не би било по-добре да се окаже, че вече я няма? Може би тогава даже „Янките" няма да го задържат. Просто ще се настани в хотел „Билтмор", ще си отспи два-три дни и ще поеме обратно към златния запад. Когато седиш под дъжда в мъгляво утро с изтръпнали крака и замаяна глава, Ню Йорк е не по-чаровен от мъртва курва.
Мислите му отново се зареяха, този път към последните девет седмици, опитвайки да открият разковничето, което би обяснило всичко и най-вече как може човек шест години да блъска глава в стените, да свири по разни клубове, да прави пробни записи, да чука на всички врати и тъй нататък, а сетне изведнъж успехът да съзрее за някакви си девет седмици. Но да го разбере, беше като да глътне футболна топка. Знаеше, че трябва да има отговор, трябва да има обяснение, което би му помогнало да прогони ужасната мисъл, че всичко е било просто каприз, прищявка на съдбата, както казваше Дилан. Докато разсъждаваше, той задряма с кръстосани ръце и като глух, зловещ подтекст в мислите му се вля още нещо -едва доловима нотка на електронен синтезатор, която поражда главоболие и зловещо предчувствие: плъхът, който ръфа умрялата котка. Хрус-хрус, какво толкова, бе, само си търся нещо вкусничко. Това е законът на джунглата, мой човек, дето се вика, с вълци щом живееш...
Всъщност всичко бе започнало преди осем месеца. Тогава свиреше заедно с „Парцаливците" в един клуб в Бъркли и му се обади някакъв човек от „Кълъмбия". Не беше важна клечка, обикновен работяга от „фабриките за мечти". Нийл Даймънд искал да запише една от песните му - „Скъпа, де го твоя мъж?".
Даймънд подготвял нов албум - все негови песни освен едно старо парче на Бъди Холи, „Пеги Сю се венчава" и евентуално тая песничка на Лари Ъндърууд. Та, ако искал, Лари можел да дойде за една проба и да се включи в записа. На Даймънд му трябвала втора акустична китара, а пък песента му допадала.
Лари се съгласи.
Записът продължи три дни. Мина чудесно. Лари се запозна с Нийл Даймънд, Роби Робъртсън и Ричард Пери. Отпечатаха името му на вътрешната обложка и му платиха по профсъюзните тарифи. Но „Скъпа, де го твоя мъж?" така и не влезе в албума. Вечерта на втория ден Даймънд композира нова песен и веднага я записаха.
„Жалко - рече онзи от „Кълъмбия". - Случва се. Знаеш ли какво - защо не вземеш все пак да я запишеш? Ще видя какво може да се направи." Лари записа песента и отново се озова на улицата. В Лос Анджелес бяха настъпили тежки времена. Падаше по-някой запис, но доста рядко.
Накрая си намери вечерна работа в един ресторант. Свиреше разни парчета от рода на „Тихичко си тръгвам" и „Лунната река", докато по масите дърти дебелаци разговаряха за бизнес и се тъпчеха с италиански гозби. Когато му хрумнеха нови песни, бързаше да ги запише на късчета нотна хартия, защото иначе объркваше всичко или направо ги забравяше, щом вземеше да дрънка и да припява „ммммм-ммммм-та-да-ммммм" с мазния глас на Тони Бенет. Чувстваше се последен глупак. Напоследък му се струваше, че музиката го преследва навсякъде - дори в асансьорите и магазините.
А сетне, само преди девет седмици, ненадейно му се обади човекът от „Кълъмбия". Искали да пуснат малка плоча с неговата песен. Съгласен ли е да дойде за запис? „Дадено -рече Лари. - Ще стане." И един хубав ден посети студиото на „Кълъмбия" в Лос Анджелес, за около час записа „Скъпа, де го твоя мъж?", а за другата страна на плочата предложи една песен, която бе измислил за „Парцаливците" - „Джобен спасител". Човекът от „Кълъмбия" извади чек за петстотин долара и екземпляр от договор, който обвързваше най-вече самия Лари. После му стисна ръката, каза, че е било много приятно да се запознаят, усмихна се кисело при въпроса, дали плочата ще има успех и изчезна. Беше прекалено късно за осребряване на чека, тъй че Лари просто го прибра в джоба си и отиде да свири в ресторанта. Малко преди почивката изпя и „Скъпа, де го твоя мъж?". Никой не обърна внимание, освен собственика, който му каза тия негьрски дивотии да ги запази за метачите.
Преди седем седмици човекът от „Кълъмбия" пак се обади и му каза да си купи новия брой на „Билборд". Лари хукна към най-близкия вестникар. „Скъпа, де го твоя мъж?" беше между трите най-перспективни хита на седмицата. Певецът позвъни в „Кълъмбия" и неговият погнат го запита дали е навит да обядва с някоя от големите акули. Да поговорят за евентуален албум. Всички били много доволни от „Скъпа, де го твоя мъж?", която вече излизала на първо място в радиокласациите на Детройт, Филаделфия и Портланд. Май щяла да се наложи и по други места. Вече четири вечери наред печелела слушателските предпочитания в нощното предаване на една детройтска радиостанция. Никой не вярвал, че Лари Ъндърууд е бял.
На вечерята Лари се напи и изобщо не усети вкуса на сьомгата. Околните го приеха съвсем нормално. Един от големите шефове заяви, че не би се учудил, ако догодина „Скъпа, де го твоя мъж?" спечели наградата „Грами". Сладки думи! Той имаше чувството, че сънува, и на връщане към апартамента си бе твърдо уверен, че всеки момент ще го прегази камион, за да сложи край на цялата работа. На вечерята му връчиха нов чек, този път за 2500 долара. Когато се прибра, Лари грабна телефона и почна да върти наред. Най-напред се обади на Морт Грийн, наричан Джино, за да му съобщи, че ще трябва някой друг да свири „Жълта птица", докато разни дебелаци преживят скапани италиански гозби в неговия ресторант. После се свърза с всички, за които успя
да се сети, включително и Бари Григ от „Парцаливците". Накрая излезе и се напи до козирката.
Преди месец и половина плочата влезе в стотицата на "Билборд". С летящ старт - под номер осемдесет и едно. През тази седмица истинската пролет навести Лос Анджелес и в един искрящ майски ден, когато океанската синева и белотата на сградите парят очите, Лари за пръв път чу песента си по радиото. Заедно с трима-четирима приятели и поредното момиче беше смръкнал мъничко кокаин. Тъкмо излизаше от кухничката с пакет курабийки, когато из хола се разнесе познатият възглас на водещия: Нааааааай... нова мууу-ЗИКА! Той застина на място, омагьосан от собствения си глас, който се лееше от тонколоните:
Знам, дойдох неканен тук,
знам, че чакаш някой друг,
но пи-и-итам те още веднъж.
Скъпа, де го твоя мъж?
Той е честен мъж.
Кажи ми, скъпа, де го твоя мъж?
- Божичко, ами че това съм аз - избъбри той. Изтърва курабийките и зяпнал и вкаменен, посрещна ръкоплясканията на приятелите си.
Преди четири седмици песента стигна до седемдесет и трето място в класацията на „Билборд". Започваше да му се струва, че е попаднал в един от ония неми филми, където всичко става с главоломна бързина. Телефонът не спираше да звъни. От „Кълъмбия" пищяха за албум, искаха да се възползват от успеха. От А&R някакъв смахнат се обаждаше по три пъти на ден да каже, че на всяка цена държи да го запише от днес за вчера с нов аранжимент на „Давай, мързелане" от Маккой. „Чудовищно - крещеше онзи тъпак. ~ Само ти можеш да го направиш, Лар! (Откога пък бе станал Лар, като не му бе виждал и очите на тоя тип?) Ще стане чудовищно! Мама му стара, направо чудовищно!"
Накрая Лари не издържа и уведоми любителя на чудовища, че ако му предложат избор: да запише „Давай, мързелане" или да го вържат и да му направят клизма с кока-кола, ще предпочете клизмата. После затвори телефона.
И така продължи без прекъсване. В омаяните му уши се лееха уверения, че това ще бъде най-страхотният запис за последните пет години. Преследваха го тълпи от агенти на всевъзможни фирми. Всички изглеждаха хищни и прегладнели. Той започна да взима стимулиращи хапчета и имаше чувството, че песента му звучи навсякъде. Едно съботно утро я чу сред първите в класацията и цял ден не можа да повярва, че е истина.
Вече нямаше начин да се отлепи от Джули - момичето, с което ходеше още като неизвестен музикант по ресторантите. Тя непрекъснато го запознаваше с разни хора, най-често скучни и нежелани. Гласът й започна да напомня гласовете на търговските агенти. След една дълга и ожесточена свада Лари най-сетне успя да скъса с нея. Преди да си тръгне, тя се разкрещя, че както се надувал, скоро нямало да може да мине през вратата на никое студио, че й дължал петстотин долара за наркотици и че бил ужасен досадник. Заплашваше да се самоубие. Когато остана сам, Лари се чувстваше като след тежък бой с възглавници, напоени с отровен газ.
Преди три седмици започнаха да записват албума и Лари намери сили да отхвърли повечето препоръки от типа „за твое добро". Използваше всяка дребна пролука в договора. Ангажира трима души от „Парцаливците" - Бари Григ, Ал Спелман и Джони Маккол - и още двама музиканти, с които бе работил преди, Нийл Гудман и Уейн Стьки. Записаха албума за девет дни - от студиото не им отпуснаха нито секунда повече. От „Кълъмбия" искаха да планират албума с прогноза за двайсет седмици кариера, като се започне от „Скъпа, де го твоя мъж" и се завърши с „Давай, Мързелане". Лари искаше нещо повече.
Върху обложката отпечатаха снимка на Лари, излегнал се сред пенест облак в старинна чугунена вана на лъвски крачета. На плочките отгоре една секретарка от „Кълъмбия" бе изписала с червило: „ДЖОБЕН СПАСИТЕЛ" и „ЛАРИ ЪНДЪРУУД". Отначало началството настояваше да нарекат албума „Скъпа, де го твоя мъж?", но Лари отказа категорично и накрая трябваше да се задоволят с лента, уведомяваща, че плочата СЪДЪРЖА И ЗНАМЕНИТИЯ ХИТ.
Преди две седмици, когато песента достигна четирийсет и седмо място, започна голямата веселба. Лари нае вила на плажа в Малибу и оттам нататък спомените му ставаха мъгляви. Разни хора непрекъснато влизаха и излизаха - все повече и повече. Между тях имаше и познати, но мнозинството бяха абсолютно загадъчни типове. Спомняше си как
разни агенти настояваха да „осигурят великото му бъдеще". Спомняше си как някаква хлапачка се натряска и гола-голеничка хукна с писъци по плажа. Спомняше си как смъркаше кокаин и го прокарваше с текила. Спомняше си как преди около седмица една сутрин го събудиха, за да чуе как Кейси Кейсъм обявява дебюта на неговата песен под номер трийсет и шест в „Американ топ форти". Спомняше си, че непрекъснато гълташе червени хапчета и когато получи по пощата чек за четири хиляди долара, веднага го трампи с някого срещу датсуна.
А преди шест дни, на 13 юни, Уейн Стьки го покани да се разходят по брега. Беше едва девет сутринта, но във вилата работеха два телевизора и стереоуредба, а в игралната зала в сутерена май продължаваше някаква оргия. Лари седеше само по слипове на креслото в хола и опулен като бухал, се мъчеше да чете комикс. Чувстваше се безкрайно свеж, но думите някак не искаха да се свързват в изречения. Липсваше им смисъл. Четирите тонколони дънеха Вагнер и Уейн трябваше да му кресне няколко пъти, за да обясни какво иска. Накрая Лари кимна. Беше бодър и можеше да извърви безброй километри.
Но когато слънчевите лъчи се врязаха в очите му, той размисли. А, не! Никакви разходки! Очите му бяха станали като лупи и слънцето се готвеше да подпали мозъка му през тях. Ами да, горкият мозък беше пресъхнал като прахан.
Уейн стисна здраво ръката му и успя да го убеди. Тръгнаха по топлия пясък към кафеникавите купчинки водорасли и Лари реши, че в крайна сметка идеята не е лоша. Глухият тътен на вълните го успокояваше. Една чайка бавно набираше височина, увиснала в синевата като разтеглено бяло М.
- Ела - продължаваше да го дърпа Уейн.
Безбройните километри бяха пред него. Само че вече нямаше никакво желание да се разхожда. Мъчеше го ужасно главоболие, а гръбнакът му сякаш се бе превърнал в стъкло. Очите му пулсираха, в бъбреците му се таеше тъпа болка. Махмурлукът от амфетамин не е чак толкова страшен като сьбуждането след цяла бутилка бърбън, но и не е като да преспиш с Ракел Уелч. Ако глътнеше още едно-две хапчета, щеше отново да бъде готов за всички изпитания на света. Той посегна към джоба си и чак сега осъзна, че е само по слипове, които трябва да са били чисти преди три-четири дни.
- Уейн, искам да се прибираме.
- Нека продължим още малко.
Уейн сякаш го гледаше със странно изражение на погнуса и жал.
- Не, мой човек. Не виждаш ли, че съм по гащи? Ще вземат да ме приберат за нарушаване на морала.
- По тия места можеш да си вържеш шалче на точки, да тръгнеш с голи топки и пак няма да те приберат. Идвай.
- Уморен съм - капризно заяви Лари.
Започваше да му писва от Уейн. Тоя тип сигурно му завиждаше задето е толкова прочут, а пък него само го споменават от вътрешната страна на албума. Ами да, точно като Джули. Всички го мразеха напоследък. Всички го дебнеха с камък в пазвата. Очите му се насълзиха.
- Идвай - повтори Уейн и двамата продължиха по плажа. Бяха минали около километър и половина, когато двете
бедра на Лари се схванаха. Изпищя и рухна на пясъка. Имаше чувството, че в плътта му се забиват кинжали.
- Схванах се! - изкрещя той. - Божичко, схванах се! Приятелят му клекна до него и изпъна краката му. Отново го проряза болка, но Уейн се зае да масажира вдървените мускули. Малко по малко зажаднялата за кислород плът започна да се отпуска.
Лари, който не смееше да диша, най-сетне изпъшка.
- Така, мой човек. Благодаря ти. Беше... беше ужасно.
- Сигурно - кимна Уейн без капка съчувствие. - Бас държа, Лари. Как си сега?
- О'кей. Обаче да поседим малко, навит ли си? После се прибираме.
- Искам да поговорим. Трябваше не само да те изкарам навън, но и да ти избистря главата, за да ме разбереш.
- Какво има, Уейн? - запита Лари и си помисли: „И ето на. Сега ще ми изтърси калния номер."
Но онова, което чу, бе толкова далече от очаквания кален номер, че за момент той отново загуби представа за смисъла на думите, както преди малко с комикса.
- Веселбата трябва да свърши, Лари.
-Ъ?
- Веселбата. Още щом се върнеш. Дръпваш шалтера, раздаваш на всички ключовете от колите, благодариш за посещението и им посочваш вратата. Отърви се от тях.
- Не мога да сторя подобно нещо! - възмутено възкликна Лари.
- Нямаш друг изход.
- Ама защо? Братко, че то едва се започва!
- Лари, колко ти плати „Кълъмбия" досега?
- Ще ти се да знаеш, нали? - лукаво запита певецът.
- Да не мислиш, че се каня да те доя, човече? Размърдай си мозъка.
Лари наистина си размърда мозъка и с нарастващо изумление осъзна, че Уейн Стьки няма ни най-малък мотив да му прави мили очи. Както повечето участници в записа на албума, той още не се бе прочул и свиреше където му падне, но за разлика от другите имаше богато семейство и беше в отлични отношения с родителите си. Баща му притежаваше половината акции на една от най-големите компании за електронни игри, плюс скромен дворец в Бел Еър. Едва сега смаяният Лари си даде сметка, че внезапното му благоденствие е мижава работа за хора като Уейн.
- Не, не ми се вярва - неохотно промърмори той. -Извинявай. Ама напоследък всички тарикати западно от Лас Вегас май са решили...
- Е, колко?
Лари се позамисли.
- Общо седем бона. Това е.
- Имаш ли договор за процент от продажбите?
- Имам. Уейн кимна.
- Ще го мотаят до второ пришествие, копелетата. Цигара? Лари взе цигара и се наведе към огънчето.
- Знаеш ли колко ти струва веселбата?
- Естествено - заяви Лари.
- За наем си дал най-малко хилядарка. - Да, точно така.
Всъщност бяха 1200, плюс 500 долара депозит за евентуални щети. Беше платил в брой половината наем и депозита - общо 1100. Дължеше още 500.
- Колко даде за наркотици? - запита Уейн.
- Абе, братко, може ли без нещичко такова? Все едно сандвич без сирене...
- Имаше марихуана и кокаин. Хайде, казвай колко се изръси.
- Един бон, мама му стара - мрачно призна Лари. - Пет стотака и още пет.
И още на втория ден всичко се изпари.
- Друг път! - изненадано трепна певецът. - Тая сутрин погледнах, мой човек. Вярно, понамаляло е, обаче...
- Човече, ти май си забравил Тестето! - От устата на Уейн изведнъж се раздаде поразително добра имитация на провлачения говор на Лари. - Няма страшно, Дюи, пиши го за моя сметка. Само гледай да има.
Обзет от първите тръпки на ужаса, Лари се вгледа в приятеля си. Наистина си спомняше някакъв дребен, мършав тип със странна прическа - преди десетина години на такава прическа й викаха „отнесени от вихъра". Да точно така, Дюи Тестето - дребен, с прическа „отнесени от вихъра" и тениска на която пишеше: „ИСУС ИДВА, ЧЕ ВЕЧЕ МУ ПИСНА". На тоя тип май и задникът му беше тъпкан с наркотици. Лари даже си спомняше как бе казал на Дюи да зарежда редовно двата буркана на масата в хола и да пише всичко за негова сметка. Но това беше... май беше преди много дни.
- Дюи Тестето от години не е срещал шаран като тебе, мой човек - каза Уейн.
- Колко съм хлътнал?
- За марихуаната малко. Тя е евтина. Хиляда и двеста. Осем бона за кокаин.
За миг Лари помисли, че ще повърне. Пулеше се безмълвно към Уейн и в гърлото му нещо бълбукаше. С усилие успя да избъбри:
- Девет и двеста?
- Инфлация, мой човек - каза Уейн. - Да продължавам ли?
Лари нямаше никакво желание да слуша какво ще последва, но кимна.
- Горе имаше цветен телевизор. Някой го е бъхтил със стол. Три стотачки за ремонт, предполагам. Дървената ламперия долу е станала на задник. Четиристотин. И пак ще е късмет. Преди два дни строшиха панорамния прозорец откъм плажа. Триста. Килимът в хола е за изхвърляне - фасове, бира, уиски. Четиристотин. Обадих се до магазина за напитки и там са страшно доволни от сметката, досущ като Тестето. Шест стотака.
- Шест стотака за къркане? - прошепна Лари. Ужасът вече го стискаше за гушата.
- Радвай се, че повечето лочат бира и вино. В бакалията дължиш четири стотака, главно за пица, чипс и други боклуци. Но най-страшна е гюрултията. Всеки момент ще довтасат ченгетата. Les flics, ако искаш да ти го кажа на френски. За нарушаване на обществения ред. А при теб се въргалят няколко юначаги, друсани с хероин. Ако преровят къщата, ще намерят поне стотина грама „мексиканска захар".
- Пак ли за моя сметка? - запита Лари с прегракнал глас.
- Не. Там Тестето не се бърка. Хероинът е периметър на мафията, а пък Тестето хич не обича да се къпе с бетонни ботуши. Обаче ако довтасат ченгетата, бас държа, че те ще го пишат за твоя сметка.
- Но аз не знаех...
- Да де, ти си невинна девица.
- Но...
- Досега сметката за това кротко забавление възлиза на повече от дванайсет хиляди долара - каза Уейн. - Да не говорим за оня датсун, дето го взе направо от паркинга... Колко имаше заделени?
- Две и петстотин - тъпо призна Лари. Плачеше му се.
- Значи колко ти остават докато получиш нещо от процентите? Два бона?
- Горе-долу - кимна Лари.
Нямаше сили да каже на Уейн, че са много по-малко - само осемстотин долара, от които половината в чекове.
- Лари, чуй ме добре, защото не заслужаваш да ти повтарям. Тукашният народ само чака някъде да почне веселба. По тия места няма нищо постоянно освен две неща: гледат да те прецакат и дебнат за нова джабула. Почне ли се, долитат като ония птици, дето кълват буболечки по гърбовете на хипопотамите. Сега са тук. Изпъди ги от гърба си. Кажи им да се махат.
Лари се замисли за десетките гости във вилата. Познаваше не повече от една трета. Гърлото му се стегна при мисълта, че ще трябва да изпъди всички тия непознати хора. Щеше да се изложи пред тях. Но в ума му веднага изникна друга картина: Дюи Тестето пълни бурканите, после вади тефтерче от задния си джоб и пише всичко на сметката. Тоя проклет Дребосък с раздърпана тениска и прическа „отнесени от вихъра".
Уейн спокойно го гледаше как се гърчи.
- Братко, ще ме сметнат за най-тъпото копеле на света - изрече най-сетне Лари и сам се отврати от немощния си глас.
~ Да, ще те наричат какво ли не. Ще кажат, че се правиш на звезда. Много ти е пораснала работата. Забравяш старите приятели. Само че нито един от тях не ти е приятел, Лари. Истинските приятели още преди три дни разбраха накъде е тръгнало и се ометоха. Не е приятно да гледаш как приятелят ти се напикава, без да усети.
- Защо ми разказа всичко това? - запита Лари с внезапен гняв.
Едва сега осъзнаваше, че всичките му приятели наистина бяха изчезнали и доколкото можеше да си спомни - все с разни смехотворни извинения. Бари Григ се бе опитал да му каже нещо, но по онова време Лари летеше нейде из облаците, тъй че просто кимна и се усмихна снизходително. А сега се питаше дали Бари не е искал да го предупреди. От тази мисъл го изпълваха срам и гняв.
- Защо ми разказа всичко това? - повтори той. - Не вярвам да съм ти чак толкова симпатичен.
- Така е... но честно казано, нямам нищо против теб. А иначе, братко, и аз се чудя. Можех да те зарежа. Веднъж като ти натрият носа, цял живот ще го помниш.
- Какво искаш да кажеш?
- Искам да кажа, че ще прогониш ония копелета. Защото имаш яка жилка. Има в теб нещичко, дето е като да захапеш станиол. Не знам кое точно носи успеха, но ти го имаш. Ще направиш кариера, макар и не чак толкова шумна. Просто популярни песнички, за които никой няма да си спомня след пет години. Хлапетата ще събират плочите ти. Ще натрупаш пари.
Лари стисна юмруци върху бедрата си. Искаше да удари това спокойно лице. От приказките на Уейн се чувстваше като кучешко лайно край пътен знак.
- Върви да дръпнеш шалтера - тихо каза Уейн. - После се качвай на колата и изчезвай. Стой по-надалеч, докато не разбереш, че са ти разписали чек за процентите.
- Ами Дюи...
- Ще намеря кой да поговори с Дюи. С най-голямо удоволствие. Ще заръчам да му кажат, че трябва послушно да си чака паричките и Дюи няма даже да гъкне.
Уейн помълча, гледайки как по плажа тичат две хлапета с пъстри бански. Някакво куче подскачаше край тях и радостно лаеше към синьото небе.
Лари се изправи и събра сили, за да благодари. Морският вятър се промъкваше под захабените му слипове. Думите се отрониха от устата му като тухли.
Просто иди някъде да се приведеш в човешки вид -Уейн, без да откъсва очи от децата. - Много неща имаш да обмисляш. Какъв импресарио ще ти трябва, какви концерти, какъв договор, след като „Джобен спасител" излезе на върха. Мисля, че ще излезе; има такъв един спретнат ритъм. Ако не се напрягаш много, ще съобразиш кое как е. Момчета като теб винаги успяват. Момчета като теб винаги успяват. Момчета като мен винаги успяват. Момчета като...
Някой чукаше с пръст по страничното стъкло. Лари трепна и се надигна. Остра болка проряза шията му и той се навъси от чувството, че целият е изтръпнал. Беше заспал дълбоко. И в съня бе преживял още веднъж всичко станало в Калифорния. Но сега се намираше под навъсеното утринно небе на Ню Йорк и пръстът отново чукаше по стъклото.
Мъчително извърна глава и видя лицето на майка си, забрадена с простичък черен шал.
Няколко секунди двамата само се гледаха през стъклото и Лари се чувстваше разголен докрай, като животно в зоопарк. После устата му сама се усмихна и той свали стъклото. - Мамо.
- Знаех, че си ти - изрече тя с учудващо безизразен глас. - Хайде, излез да те видя как изглеждаш изправен.
И двата му крака бяха вдървени; когато отвори вратата и излезе, от петите нагоре пробягаха хиляди иглички. Не бе очаквал да я срещне така - неподготвен и уязвим. Чувстваше се като часови, който е задрямал на пост и внезапно чува крясък „Мирно!" Кой знае защо, бе очаквал майка му да изглежда по-дребна, по-неуверена след всички я години, които му носеха зрялост, а нея тласкаха към старостта.
Но ето, че тя го бе изненадала като по магия - направо страх да те хване. Когато беше десетгодишен, майка му всяка събота идваше да почука с пръст на вратата му, щом решеше, че е крайно време да става. Сега, четиринайсет години по-късно, тя го бе събудила по същия начин - заспал колата си като уморено дете, което се е помъчило да дочака утрото, но Сънчо го е навестил както си седи в най-неудобна поза.
Стоеше пред нея с разчорлена коса и крива, глуповата усмивка. Хилядите иглички го караха да пристъпва от крак на крак. Спомни си, че когато правеше така, тя винаги го питаше дали не иска да отиде в тоалетната, затова застана неподвижно и остави игличките да се развихрят. Сетне се обърна към нея:
- Здравей, мамо.
Тя го гледаше мълчаливо и страхът изведнъж се надигна в сърцето му като злокобна птица, кацнала отново в старото гнездо. Страх, че тя може да се отрече от него, просто да се обърне, да му покаже гърба на вехтото си манто и да тръгне към входа на метрото зад ъгъла.
Но възрастната жена изведнъж пое дъх като човек, който се кани да вдигне тежък товар. Когато заговори, гласът й беше тъй естествен, тъй изпълнен с меко, праведно задоволство, че той мигновено забрави първото впечатление.
- Здравей, Лари. Ела горе. Още като погледнах през прозореца, разбрах, че си ти. Вече се обадих, че няма да хода на работа. И без това се канех да си взема отпуск по болест.
Обърна се, за да го поведе нагоре по стъпалата между изчезналите каменни кучета. Той направи три крачки след нея, като се мръщеше от болката в краката.
- Мамо.
Старата жена се извърна и попадна право в прегръдката му. За миг по лицето й пробягна страх, сякаш очакваше да й сторят нещо лошо. Но изражението изчезна веднага и тя също го прегърна. В ноздрите му нахлу познатият мирис на сух парфюм и заедно с него бликна носталгията - едновременно свирепа, сладка и горчива. За момент му се стори, че ще заплаче, а тогава и тя нямаше да остане по-назад -същински Трогателен Миг. През рамото на майка си видя мъртвата котка в кофата за боклук.
Когато тя се отдръпна, очите й бяха сухи.
- Ела, ще ти приготвя закуска. Цяла нощ ли си карал?
- Да - отвърна Лари с пресипнал от вълнение глас.
- Добре, идвай. Асансьорът е развален, но нали са само два етажа... Виж, за мисис Халси с нейния артрит никак не е добре. Тя живее на петия. И гледай да си изтриеш хубаво обувките. Ако намъкнеш кал, мистър Фриман веднага ще налети. Тоя човек направо надушва мръсотията. Смята я за
свой личен враг. - Двамата вече се изкачваха по стъпалата. - Ще се справиш ли с три яйца? Ако искаш, ще препека и филийки. Хайде, идвай.
Той я последва покрай изчезналите каменни кучета и за миг хвърли объркан поглед към празното място, за да се увери, че кучетата наистина са изчезнали, че не се е смалил с половин метър и че цялото десетилетие на осемдесетте години не е потънало безследно нейде в дълбините на времето. Майка му отвори вратата и двамата влязоха в апартамента. Всичко беше съвсем както някога - дори кафеникавият сумрак и мирисът на готвено.
Алис Ъндърууд приготви на сина си три яйца, бекон, препечени филийки, сок и кафе. Когато се справи с всичко, освен с кафето, той бутна стола назад и запали цигара. Майка му стрелна цигарата с неодобрителен поглед, но не каза нищо. Това донякъде възстанови самочувствието му, но странната неувереност така и не изчезна. Знаеше, че майка му умее да изчаква.
Тя сложи горещата тенджерка в мивката и сапунената вода тихо изсъска. Лари помисли, че почти не се е променила. Беше малко по-стара - вече на петдесет и една, - с малко повече бели нишки в косите, но все пак в скромния стегнат кок преобладаваше черното. Простичка сива рокля - навярно с нея работеше. Бюстът й беше все тъй едър, сякаш напираше да изскочи навън... може би даже бе станал мъничко по-голям. Кажи ми искрено, мамо, пораснал ли ти е бюстът? Това ли е единствената промяна?
Посегна да тръсне цигарата в кафената чинийка, но майка му рязко я дръпна и сложи пред него пепелника, който винаги държеше в бюфета. Чинийката беше изцапана от кафе и изглеждаше съвсем нормално да тръска в нея. А пепелникът бе тъй безупречно чист, че Лари се навъси болезнено, когато поднесе цигарата към него. Да, тя умееше да изчаква и да залага примки, докато съвсем се оплетеш и почнеш да заекваш.
- Значи се завърна - каза Алис и се захвана да търка тенджерката с тел. - Какво те води насам?
Ех, мамо, един приятел ми разкри малките тайни на живота - че гаднярите се движат на глутници и тоя път се канят да ми видят сметката. Не знам дали „приятел" е точната дума. В музикално отношение ме уважава не повече, отколкото аз уважавам допотопните дрънканици от началото на века. Но именно той ме накара да си плюя на петите, а нали май Робърт Фрост бе казал, че дом е мястото, където щат не щат, трябва да те приемат, щом пристигнеш? Вместо всичко това той изрече:
- Май съм се затьжил за теб, мамо. Тя изсумтя.
- Затова ли ми пишеше толкова често?
- Хич не ме бива в писането, знаеш.
Той лекичко духна през цигарата. Из въздуха заплуваха димни колелца.
- Я повтори.
- Хич не ме бива в писането - ухили се той.
- Но явно още те бива да се правиш на умник пред майка си. Не си се променил.
- Извинявай. Как я караш, мамо?
Тя сложи тенджерката на сушилото, отпуши мивката и изплакна зачервените си ръце от сапуна. После седна край масата.
- Горе-долу. Гърбът ме понаболява, но нали си имам хапчета. Справям се.
- Значи все си на крак, а?
- Е, веднъж закъсах малко. Но доктор Холмс оправи нещата.
- Мамо, тия доктори-масажисти са...
Щеше да каже „просто мошеници", но навреме си прехапа езика.
- Какви са?
Той смутено се сви пред подканващата усмивка.
- В края на краищата ти си свободна, бяла и пълнолетна. Щом ти помага, всичко е наред.
Майка му въздъхна и измъкна от джоба на роклята си ролка зелени ментови хапчета.
- Де да бях само пълнолетна. Натежават годинките. Искаш ли?
Лари поклати глава и майка му разсеяно лапна хапчето.
- На вид си направо като девойче - поласка я той по стар навик. Някога тия думи неизменно даваха резултат, но сега по устните й плъзна само бледа усмивка. - Навъртат ли се пак мъжете около теб?
- Има такова нещо. А при теб как е?
- А, не -- сериозно отвърна Лари. - Няма мъже. С момичетата ми върви, обаче никакви мъже.
Надяваше се да я разсмее, но срещна само все същата бледа усмивка. „Тревожа я - помисли той. - Това е. Не знае защо съм дошъл. Вече три години откакто ме чака да се върна. И не е искала друго, освен да си стоя където съм."
- Какъвто беше, такъв си остана - каза тя. - Все се шегуваш. Нямаш ли постоянна приятелка?
- Гледам да спазвам дистанция, мамо.
- Винаги си го правил. Е, поне едно трябва да ти се признае. Не съм чула да си вкарал в беля някое добро, набожно момиче. Или си много предпазлив, или имаш голям късмет.
Той се постара да прикрие изненадата. За пръв път я чуваше да говори за секс, макар и непряко.
- Както и да е, с времето ще поумнееш - продължаваше тя. - Казват, че ергенският живот бил най-весел. Не е вярно. Просто остаряваш, грохваш и ставаш противен като мистър Фриман от партерния апартамент. Вечно стои на прозореца и чака кога ще задуха вятър.
Лари изхъмка.
- Чух ти песента по радиото. Казвам на хората, че това е синът ми. Моят Лари. Повечето не вярват.
- Значи я чу?
И се запита защо не го бе споменала от самото начало, а трябваше да увърта надълго и нашироко.
- Ами да, непрекъснато я въртят по оная радиостанция, дето я слушат младите момичета.
- Харесва ли ти?
- Доколкото изобщо мога да харесам подобна музика. - Тя го погледна право в очите. - Мисля, че на места звучи доста откровено, Лари.
Той откри, че смутено потропва с крак и се застави да престане.
- Исках просто да звучи... страстно, мамо. Това е. Изчерви се. Никога не би повярвал, че някой ден ще
обсъжда в майчината си кухня човешките страсти.
- На страстите мястото им е в спалнята - категорично заяви тя, слагайки край на естетичния спор. - Освен това си сторил нещо с гласа си. Звучиш ми като негър.
- Сега ли? - развеселено запита той.
- Не, по радиото.
Лари се усмихна и пропя с дълбокия гърлен глас на Бил Уитърс:
- Че-е-ерни ритми, бейби, че-е-рни вихри.
- Точно така - кимна майка му. - Когато бях малка мислехме, че Франк Синатра прекалява. А сега измислиха тоя рап. Какъв ти рап - само крясъци, мене ако питаш. Е, в твоята песен поне крясъци няма - неохотно призна тя.
- Получавам проценти - каза Лари. - За всяка продадена плоча...
Възрастната жена пренебрежително махна с ръка.
- Остави това. Нищичко не разбирам от математика. Платиха ли ти вече или си взел колата на кредит?
- Засега не съм получил кой знае колко - каза той, като внимаваше да не прекоси границата на лъжата. - Направих първата вноска, останалото е на кредит.
- Изгодни кредитни условия - мрачно промърмори майка му. - Точно тъй фалира баща ти. Докторът каза, че умрял от сърдечен удар, само че не беше така. Умря от разбито сърце. Изгодните кредитни условия го вкараха в гроба.
Лари бе слушал тия приказки хиляди пъти, затова престана да слуша, като внимаваше само да кима където се полага. Някога баща му имаше магазинче за галантерия. Но наблизо откриха нов супермаркет и след година магазинчето фалира. Той потърси утеха в храната и за три години наддаде петдесет килограма. Когато Лари беше деветгодишен, баща му грохна мъртъв в закусвалнята на ъгъла с недояден сандвич в чинията пред себе си. На погребението майка му изглеждаше непоклатима, а когато сестра й се опита да предложи нетьрсена утеха, Алис Ъндърууд заяви, че можело да бъде и по-лошо. „Можеше и да се пропие" - отсече тя, гледайки през рамото на сестра си право към мъжа й.
От този момент нататък Алис пое сама грижите за Лари, като подчини живота му на безброй поговорки и предразсъдъци чак до деня, в който се разделиха. Последната й забележка, преди Лари да се качи във вехтия форд на Руди Шварц, бе, че и в Калифорния има бедност. Да, господа, такава е скъпата ми майчица.
- Ще останеш ли, Лари? - запита тя.
- Имаш ли нещо против? - сепна се той.
- Място колкото щеш. Запазила съм походното легло в задната стая. Прибирам там разни неща, но можеш да преместиш кашоните.
- Добре - бавно изрече Лари. - Ако си сигурна, че няма да ти преча. Ще остана само две-три седмици. Мисля да потърся старите приятели. Марк... Гелън... Дейвид... Крис... знаеш ги.
Тя стана и отиде да отвори прозореца.
- Можеш да стоиш колкото си искаш, Лари. Не ме бива по приказките, но се радвам, че дойде. Зле се сбогувахме последния път. Тежки думи си казахме. - Когато се обърна, лицето й бе все тъй сурово, но сега изразяваше неуверена и свирепа обич. - Съжалявам. Казах ги само защото те обичам. Не умея да изразявам това и понякога го казвам по друг начин.
- Няма нищо - промърмори той, забил поглед в масата. Усети, че пак се е изчервил. - Слушай, ще си плащам разноските.
- Както решиш. Не си длъжен. Нали работя. Хиляди нямат тоя късмет. Ти си ми син и домът е твой.
Той си помисли първо за вкочанената котка в кофата за боклук, после за ухиления Дюи Тестето с двата буркана и изведнъж се разплака. Докато гледаше през сълзи замъглените очертания на ръцете си, внезапно му хрумна, че всъщност тя би трябвало да заплаче. Нищо не бе станало тъй, както очакваше. Нищо. Майка му все пак се бе променила. Той също, но не така, както бе предполагал. Промяната се оказваше противоестествена - майка му бе израсла, а той се бе смалил. Идваше си у дома не защото трябваше да се скрие някъде. Просто беше изплашен и търсеше опора.
Тя стоеше край отворения прозорец и го гледаше внимателно. Бялата завеска пърхаше от вятъра и минаваше пред лицето й, без да го закрива напълно, само го правеше някак призрачно. Отвън долитаха звуците на уличното движение. Алис извади кърпичка, пристъпи напред и я пъхна в треперещата ръка на сина си. Усещаше в него някаква нова, твърда жилка. Би могла да се пребори с нея, но имаше ли смисъл? Баща му беше мекушав и дълбоко в сърцето си Алис знаеше, че тъкмо това го бе вкарало в гроба; Макс Ъндърууд раздаваше на кредит повече, отколкото можеше да си позволи. Откъде бе дошла тая жилка у Лари? На кого трябваше да благодари? Или кого да обвинява?
Сълзите нямаха власт над каменната твърдост у него, също както мимолетният летен дъждец не може да промени вековна гранитна скала. Твърдостта можеше да бъде полезна - подсказваше й го опитът на жена, отгледала детето си сама в един град, който не се интересува нито от самотните майки, нито от децата им - но Лари още не бе открил това. Наистина вярно го бе казала преди малко - все същият си оставаше. И занапред щеше да я кара без да мисли, щеше да вкарва хората - и себе си - в неприятности, а когато съвсем закъсаше, щеше да разчита на твърдата жилка. Ами хората? Щеше да ги оставя да се измъкват както могат. Да, гранитът е твърд и тая гранитна твърдост беше дълбоко в него, но засега служеше само на разрушението. Виждаше това в очите му, усещаше го в самата му поза... даже в димните колелца, които пускаше от тая проклета цигара. Е, поне трябваше да му се признае, че не бе превърнал твърдостта в убийствено острие, но когато му се наложеше, той продължаваше с детинска безразсъдност да прибягва към нея - размахваше я като сопа, за да се измъкне от капаните, които сам си създаваше. Някой ден щеше да се промени. Щом тя се бе променила, значи и Лари щеше да успее.
Но днес пред нея стоеше не момче, а зрял мъж и тя се боеше, че дните за промяна - дълбока, коренна промяна на душата, не на сърцето, както казваше нейният свещеник -вече са отминали. Усещаше в него нещо мъчително и непоносимо като скърцане на камък по стъкло. От дълбините надничаше само Лари. За друг нямаше място в собственото му сърце. Но тя продължаваше да го обича.
И вярваше, че в Лари има доброта - огромна доброта. Скрита тъй дълбоко, че на тази възраст само катастрофа би могла да я извлече на бял свят. А катастрофа нямаше - просто синът й бе заплакал.
- Уморен си - каза тя. - Иди да се измиеш. Ще махна кашоните и можеш да си легнеш. А пък аз май все пак ще ида на работа.
Мина в задната стая - някогашната му спалня - и Лари я чу как с пъшкане размества кашоните. Той бавно избърса сълзите. Опита да си припомни кога за последен път е плакал пред майка си. После пак се сети за мъртвата котка. Майка му беше права - чувстваше се уморен както никога досега. Отиде да си легне и спа почти осемнайсет часа.

6.
Малко преди да наближи вечерта, Франи мина в задния двор, където баща й търпеливо плевеше граха и фасула. Тя беше закъсняла рожба - днес баща й бе прехвърлил шейсетте и изпод неизменното му бейзболно каскетче стърчаха бели кичури. Майка й беше отскочила до Портланд да си търси бели ръкавици. Ами Лаудър, най-добрата приятелка на Франи, щеше да се жени в началото на следващия месец.
Умиротворена и изпълнена с обич, тя дълго се взира в приведения гръб на баща си. Обичаше странното преобразяване на слънчевите лъчи по това време на деня - това чувство на застинала вечност, което можеш да изпиташ само в мимолетното начало на мейнското лято. Понякога й се случваше да помисли за тия лъчи през средата на януари и сърцето й се свиваше от мъчителна болка. Толкова хубави неща се крият в летния следобед, клонящ към вечерта - бейзбол на игрището в парка, където Фред винаги заемаше трети пост и отбиваше безупречно: резен пъпеш; първата млечна царевица; чай с лед във високи чаши; детство.
Франи се покашля.
- Да ти помогна ли?
Той завъртя глава и се усмихна.
- Здрасти, Фран. Спипа ме на местопрестъплението, а?
- Така изглежда.
- Прибра ли се майка'ти? - Той леко навъси вежди, после лицето му се проясни. - А, не, май потегли преди малко, нали? Добре, идвай да помагаш, щом си решила. Само не забравяй да се измиеш после.
- Ръцете на една млада дама издават нейните навици -изсумтя присмехулно Фран.
Питър се опита да я изгледа строго, но не беше особено убедителен. Тя мина в съседната леха и се зае да плеви. Из въздуха танцуваха лястовици и от близката магистрала 1 долиташе глухо бучене. Този месец движението непрекъснато се засилваше, макар че още не беше чак толкова оживено, както през юли, когато по отсечката между Оугьнкуит и Китьри почти всеки ден се случваше тежка катастрофа.
Питър разказваше как е минал денят, а тя подхвърляше по някой въпрос и кимаше от време на време. Увлечен в плевенето, баща й не я гледаше, но все пак забелязваше с крайчеца на окото си кимането на сянката й. Работеше в Санфорд като механик в голяма фирма за автомобилни части - най-голямата северно от Бостън. Беше на шейсет и четири, оставаше му само година до пенсията. И то непълна година, защото имаше събрани четири седмици отпуска, които възнамеряваше да вземе през септември, след като „хуните" се оттеглят по домовете си. Напоследък често мислеше за пенсионирането. Както веднъж бе споделил с Франи, опитваше се да не си го представя като безкрайна ваканция; имаше доста приятели пенсионери и те му бяха обяснили, че съвсем не е така. Не вярваше да го подгони скуката като Харлан Ендърс или немотията като Пол Карън - горкият Пол през целия си живот не бе пропуснал един работен ден в магазина, но на стари години двамата с жена му бяха принудени да продадат къщата и да се преселят при дъщеря си.
Питър Голдсмит не обичаше общественото осигуряване; не му се доверяваше още навремето, преди системата да се пропука от ударите на рецесията, инфлацията и растящия брой пенсионери. През трийсетте и четирийсетте години, обясни той на дъщеря си, в Мейн нямало кой знае колко демократи, но дядо й бил от това гордо малцинство и възпитал сина си в същия дух. Заради тия убеждения семейство Голдсмит било едва ли не отхвърлено от обществото през най-благодатните години на Оугънкуит. Ала дядо й повтарял с гранитна твърдост една поговорка, която разбивала из основа цялата републиканска философия: не разчитай на властелините в тоя свят, защото и те, и техните правителства гледат само да те преметнат от днес и во веки веков, амин.
Франи се разсмя. Обичаше да слуша баща си, когато беше в подобно настроение. А това се случваше рядко, защото жената, която бе негова съпруга и майка на Франи, умееше (и не пропускаше) да го скастря жестоко с отровния си език. „Трябва да вярваш в собствените си сили - продължаваше той, - а властелините на света нека се оправят както могат с хората, които са ги избрали. Най-често управлението им се оказва калпаво, но това не е беда; каквито избирателите, такова и правителството."
- Пари в брой, там е истината - заяви той. - Уил Роджърс твърди, че земята била най-ценна, защото само тя не се произвежда, но горе-долу същото може да се каже за златото и среброто. Човек, който обича само парите, е негодник и не заслужава друго, освен омраза. Човек, който не знае как да се разпорежда с тях, е глупак. Обаче не бива да го мразим, той е достоен за съжаление.
Фран се зачуди дали не става дума за стария му приятел Пол Карън, но реши, че е по-добре да не пита.
И без да го пита, знаеше, че е заделил достатъчно пари за черни дни. Той сам й бе казал веднъж, че никога не е била бреме за семейството - нито в добри, нито в лоши времена. Казваше още, че се гордее пред всички приятели, задето е изучил дъщеря си. А каквото не можеше да се постигне с неговите пари и нейния ум, Франи го постигаше по простичкия стар начин - с труд и упорство. Работа, непрестанна работа, само така се преодоляваха безбройните препятствия. Майка й не винаги разбираше това. Независимо дали жените го желаеха или не, в днешно време положението им се бе променило, а Карла все още се чудеше защо дъщеря й не посвещава цялото си време на търсене на подходящ съпруг.
- Вижда, че Ами Лаудър ще се жени - каза Питър, - и си мисли: „Моята Фран трябваше да е на нейно място. Хубавичка е Ами, но край моята Фран изглежда като пукната чиния." Цял живот е изкарала с женските хитрини и вече не може да се промени. Затова от време на време се сблъсквате и пускате искри като кремък и стомана. Не сте виновни. Но никога не забравяй, Фран, че тя е твърде стара за промени, а ти вече си достатъчно голяма, за да я разбереш.
След малко той пак се отплесна към работния си ден и взе да разправя как един колега едва не останал без палец, защото си мислел за билярд, докато ръката му била под пресата. Добре, че Лестър Краули го дръпнал навреме. „Ама Лестър Краули няма вечно да е там" - добави той. После въздъхна, сякаш му бе минало през ум, че и с него е същото, но след миг се усмихна и почна да разказва за новата си идея - антена, скрита в корпуса на колата.
Прехвърляше се от тема на тема и гласът му беше някак Успокояващо приглушен. В браздите отпред сенките им бавно се издължаваха. Както винаги, Франи усети, че бащиният глас постепенно я омайва. Беше дошла да му каже нещо, но всъщност стана това, което се повтаряше още от най-ранното й детство - идваше да разкаже, а оставаше, за да слуша. С него никога не й бе скучно. Доколкото знаеше, това се отнасяше и до всички други, с изключение може би на майка й. Питър Голдсмит беше умел разказвач.
По някое време усети, че той е спрял да говори. Беше седнал върху един камък в края на браздата, пълнеше лулата си и я гледаше.
- Какво те тормози, Франи?
За миг тя го изгледа стреснато, неуверена как да започне Беше дошла да сподели проблема си, а сега не знаеше дали има сили да го стори. Мълчанието увисна помежду им разрасна се, превърна се в непоносима бездна. Франи се хвърли с главата напред.
- Бременна съм - простичко каза тя.
Баща й престана да пълни лулата и я изгледа втренчено.
- Бременна - повтори той, сякаш никога през живота си не бе чувал тази дума. - О, Франи... това майтап ли е? Или някаква игра?
- Не, татко.
- Я ела да седнеш до мен.
Тя послушно тръгна по браздата и седна до него. Между техния двор и съседния пущинак имаше нисък каменен зид. От другата страна растеше на воля жив плет от благоуханни трънливи храсти, които бяха избуяли по най-живописен начин. В главата й тръпнеше лека болка, а стомахът и се свиваше.
- Сигурна ли си? - запита той.
- Сигурна съм - отвърна младата жена.
После - без капчица женско лукавство, просто защото нямаше сили да се удържи - зарида шумно и безутешно. Баща й я прегърна през рамото и двамата дълго останаха така, сгушени един до друг. Когато сълзите взеха да пресъхват, тя намери сили да зададе въпроса, който я мъчеше най-много:
- Още ли ме обичаш, татко?
- Какво? - Той я изгледа с недоумение. - Да, много те обичам, Франи.
Това предизвика нови ридания, но този път баща й остави да плаче и се зае да разпалва лулата си. Струйки ароматен дим се понесоха по лекия ветрец.
- Разочарован ли си? - запита Франи.
- Не знам. Досега не съм имал бременна дъщеря и просто нямам представа как трябва да го приема. От Джес ли е детето?
Франи кимна.
- Каза ли му? Тя кимна отново.
- Какво рече той?
- Предлага да се оженим. Или да плати за аборта.
- Женитба или аборт - промърмори Питър Голдсмит и засмука лулата. - Оправно момче бил тоя Джес.
Тя погледна ръцете си, отпуснати върху коленете на джинсите. Под ноктите и в гънките на ставите се бе събрала черна пръст. „Ръцете на една млада дама издават нейните навици - раздаде се в главата й строгият майчин глас. - Бременна дъщеря. Ще трябва да напусна църковното настоятелство." Ръцете на една млада дама...
- Не искам да навлизам в интимни подробности - каза баща й, - но той... или ти... внимавахте ли?
- Взимах противозачатъчни хапчета. Не помогнаха. Той я погледна изпитателно.
- Щом е тъй, не бих търсил вина нито у теб, нито у него... или може би мъничко и у двамата. Но не мога да го сторя, Франи. Не мога да ви обвинявам. На шейсет и четири човек просто забравя какъв е бил на младини. Затова нека оставим вината настрана.
Вълната на облекчението я заля с такава сила, че за момент се изплаши да не би да припадне;
- Майка ти ще има да опява по въпроса за вината и аз ще си мълча, но няма да съм с нея. Разбираш ли ме?
Тя кимна. Баща й вече не се и опитваше да спори. Поне на глас. Достатъчно си бе патил от жлъчния й език. Когато спори, понякога губи контрол над себе си, бе казал веднъж той на Франи. А загубеше ли контрол, майка й беше способна да нанася такива душевни рани, че закъснялото й съжаление не поправяше ни най-малко нещата. Франи предполагаше, че преди години баща й е трябвало да избира: непрестанни сблъсъци и в крайна сметка развод, или капитулация. Той бе избрал второто... но с определени условия.
- Сигурен ли си, че и този път ще можеш да останеш настрана, татко? - тихо запита тя.
- Искаш ли да се намеся?
- Не знам.
- Какво смяташ да правиш, Франи?
- За мама ли питаш?
- Не. За тебе, Франи.
- Не знам.
- Ще се омъжиш ли? Заедно се живее по-евтино, поне тъй твърди поговорката.
- Не ми се вярва да го сторя. Май любовта свърши, ако изобщо я е имало.
- Заради бебето ли?
Лулата му вече се бе разпалила добре и из топлия въздух се носеше лек аромат. В градината сенките вече гъстееха и отнякъде долиташе песента на щурци.
- Не, не е заради бебето. И без друго натам отиваше. Джес е...
Тя не довърши. Мъчеше се да изясни какво точно не беше наред у Джес - онова мъничко нещо, което би могло да остане незабелязано при сегашното напрежение, в бързината да реши какво ще прави с бебето и как да се измъкне от заплашителната сянка на майка си, която в момента бе отскочила да си купи ръкавици за сватбата на Ами Лаудър. Онова нещичко, което в момента можеше да бъде погребано, ала нямаше да лежи спокойно и след шест месеца, или шестнайсет, или двайсет и шест ненадейно щеше да изскочи от гроба, за да ги атакува и двамата. Бърза сватба цял живот се плаща. Една от любимите поговорки на майка й.
- Слаб е - каза тя. - По-точно не мога да го изразя.
- Искаш да кажеш, че не можеш да му се довериш като на спътник за цял живот, така ли, Франи?
- Така е. - Тя си помисли, че току-що баща й бе стигнал по-близко до корена на нещата дори от самата нея. Не можеше да се довери на Джес, който имаше богати родители и носеше ризи от синя коприна. - Джес има добри намерения. Иска да постъпи както трябва, наистина го иска. Но... преди два семестъра бяхме на едно поетично четене. Някакъв поет на име Тед Ънслин. Залата беше претъпкана. Всички слушаха благоговейно... напрегнато... мъчеха се да не пропуснат нито дума. А аз... нали си ме знаеш...
Той добродушно я прегърна през рамото и каза:
- Нашата Франи се е разкискала.
- Аха. Точно така. Ти май доста добре ме познаваш.
- Е, опознал съм те мъничко.
- То... кискането, искам да кажа... ме връхлетя изневиделица. Из главата ми се въртеше: „Чорлав тип, чорлав тип, всички слушат чорлав тип." Повтаряше се ритмично, като в ония песнички, дето ги пускат по радиото. И аз се разкикотих. А не исках. Всъщност нямаше нищо общо с поезията на мистър Ънслин. тя беше чудесна. Нито пък с външния му вид.
цялата работа беше в начина, по който всички го гледаха. Озърна се, за да види реакцията на баща си. Той само й кимна да продължава.
- Налагаше се да изчезна незабавно. Разбираш ли, наистина се налагаше. А Джес побесня. Сигурна съм, че имаше право да ми се сърди... беше си чиста детинщина, сто на сто... но аз често съм си такава. Не винаги. Мога да се справя.
- Да, можеш.
- Обаче понякога...
- Понякога Цар Смях чука на вратата и ти си от ония, които не могат да го пропъдят.
- Сигурно съм от тях. Само че Джес не е. И ако се оженим... при всяко прибиране у дома ще открива, че пак съм пуснала нежелания гост. Е, може би не чак всеки ден, но достатъчно често, за да побеснее. Ще се помъча да бъда друга и... и предполагам...
- Предполагам, че ще бъдеш нещастна - каза Питър и я притисна към себе си.
- Сигурно.
- Щом е тъй, не позволявай на майка си да те разубеди. Този път облекчението бе още по-силно и Франи мълчаливо затвори очи. Баща й бе разбрал всичко. Като по чудо.
- Какво ще кажеш, ако реша да направя аборт? - запита тя след малко.
- Струва ми се, че не това е целта на разговора.
Тя го погледна с изненада. Той отвърна със загадъчна полуусмивка, леко надигнал едната вежда - лявата. Но въпреки усмивката от него лъхаше чувството за сериозност.
- Може и да си прав - бавно изрече тя.
- Слушай - каза той и внезапно замълча.
Тя се вслуша и чу лястовичките, щурците, далечното тъничко бръмчене на самолет, нечии крясъци Джаки да се прибира незабавно, бученето на косачка, астматичната кашлица на някаква вехта кола по магистралата.
Тъкмо се канеше да го попита добре ли е, когато Питър я хвана за ръцете и заговори.
- Франи, не е добре, че имаш толкова стар баща, но какво Да се прави. Късно се ожених, чак през петдесет и шеста. -Той я погледна замислено в падащия здрач. - В ония дни Карла беше друга. Промени се едва след смъртта на брат ти Фреди. Дотогава беше млада. Но когато Фреди умря, времето спря за нея. Това... не мисли, че говоря против майка ти Франи, макар да изглежда така. Но ми се струва, че Карла спря... да се развива... след неговата смърт. Покри възгледите си с три слоя лак и един слой цимент и заяви, че така е най-добре. Сега е като музеен пазач и ако види някой да пипа изложените идеи, веднага се навъсва, сякаш иска да каже „Хей, ти там, внимавай." Но не винаги е била такава Повярвай ми, не винаги.
- Каква беше, татко?
- Ами... - Той зарея поглед из градината. - Много приличаше на теб, Франи. Често с'е кискаше. Понякога отскачахме до Бостън за мачовете на „Ред сокс" и през почивката се провирахме през навалицата да пийнем по една бира.
- Мама... да пие бира?
- Да, пиеше. После веднага хукваше към дамската тоалетна и на връщане ми се караше, че заради мене е изтървала най-интересната част от играта, макар че обикновено тъкмо тя ме навиваше да пийнем по едно.
Франи се опита да си представи как майка й зяпа баща й с чаша бира в ръка и се кикоти като хлапачка на първа среща. Не, невъзможно.
- Дълго време нямахме деца - унесено продължаваше той. - Отидохме на лекар да разберем кой от двама ни не е наред. Докторът каза, че няма такава работа. И през шейсета изведнъж дойде брат ти Фред. Тя просто се влюби до смърт в това хлапе, Фран. Нали знаеш, Фред е името на баща й. През шейсет и пета я сполетя спонтанен аборт и решихме, че това ще е краят. А през шейсет и девета дойде ти, малко недоносена, но всичко мина добре. Тогава пък аз се влюбих до смърт. В теб. И двамата си имахме по едно любимо дете. Само че тя загуби своето.
Той се навъси и замълча. Фред Голдсмит бе загинал през 1973. Тогава беше на тринайсет години, а Франи - на четири. Човекът, който го блъсна, беше пиян. Имаше дълъг списък от нарушения, между които превишена скорост, безразсъдно шофиране и управление на кола в нетрезво състояние. След злополуката Фред живя още седем дни.
- Мисля, че „аборт" е прекалено невинно название - каза Питьр Голдсмит. Устните му се движеха бавно, сякаш всяка дума носеше болка. - За мен това си е чисто и просто детеубийство. Извинявай, че го казвам, че съм толкова непреклонен, твърд, наречи го както искаш... относно нещо, което трябва да предвидиш, та макар и само защото законът ти дава право. Казах вече, стар съм.
- Не си стар, татко - прошепна Франи.
- Стар съм, стар! - задавено възкликна той. Изведнъж сякаш бе загубил всякаква увереност. - Аз съм просто един старец, който се мъчи да посъветва младата си дъщеря. Все едно маймуна да учи мечката на добри маниери. Преди седемнайсет години пиян шофьор отне живота на единствения ми син и от тогава жена ми се промени. Стане ли дума за аборт, винаги си мисля за Фред. Просто не мога другояче, както и ти не си можела да се пребориш с кискането на онази поетична вечер, Франи. Майка ти би възразила с общоприетите доводи. Би говорила за морал. Морал отпреди две хиляди години. Правото на живот. Върху тази идея се гради целият ни западен морал. Чел съм философите. Редовно ги препрочитам и се вглеждам във всеки от тях, досущ като домакиня с пълно портмоне в супермаркет. Майка ти се задоволява с четивата в „Ридърс дайджест", но в крайна сметка тъкмо аз прибягвам към чувствата, а тя спори от гледна точка на морала. Не виждам нищо друго, освен Фред. Той беше унищожен отвътре. Нямаше никакъв шанс. Ония, дето вдигат лозунгите за правото на живот, вечно размахват снимки на бебета във формалин или на ръчички и крачета върху масата за дисекция. Е, и какво? Краят на човешкия живот никога не е особено красив. Аз просто си спомням как Фред лежа седем дни в онова легло, целият омотан с бинтове. Животът е евтин, а абортът го прави още по-евтин. Чета повече от майка ти, но все пак тя вижда нещата далеч по-ясно. Нашите постъпки, нашите мисли... дори когато са правилни, твърде често почиват върху капризната човешка преценка. Не мога да превъзмогна това. Заседнало ми е като буца на гърлото - разбирането, че сякаш цялата логика по начало произтича от неразумното. От вярата. Май взех да говоря несвързано, а?
- Не искам аборт - тихо каза Франи. - Имам си съображения.
- Какви?
Тя леко вирна брадичка.
- Бебето е част от мен. Може и да звучи самолюбиво, но не ми пука.
- Ще го оставиш ли в болницата, Франи? - Не знам.
- А искаш ли?
- Не, искам да го задържа.
Той не каза нищо. Стори й се, че мълчи неодобрително.
- Мислиш си, че трябва да уча, нали? - запита тя.
- Не - отвърна баща й и се изправи. Скръсти ръце зад кръста си и доволно примижа, когато гръбнакът му изпука. -Мисля, че поговорихме достатъчно. И че на това, последното решение още не му е дошло времето.
- Мама се прибира - каза тя.
Питьр се извърна и проследи погледа й към алеята, където тъкмо бе завила камионетката с проблясващи хромирани части в последните лъчи на деня. Карла ги забеляза, натисна клаксона и весело им махна.
- Трябва да й кажа - въздъхна Франи.
- Да. Но изчакай ден-два.
- Добре.
Тя му помогна да събере инструментите, после двамата тръгнаха заедно към спрялата камионетка.

7.
В здрача, който обгръща земята след залез слънце; преди да настане нощта, през една от онези броени минути, наричани от кинорежисьорите „магически час", Вик Палфри се изтръгна от болезнените кошмари за няколко кратки мига.
„Умирам" - помисли си той и думите прозвучаха в главата му толкова ясно, че се запита дали не е проговорил на глас, макар да не беше така.
Огледа се и видя, че е в болнично легло, подпрян в полуседнало положение, за да не се задави от собствените си храчки. Завивките бяха здраво прикрепени с големи безопасни игли. „Сигурно доста съм се мятал - помисли той леко развеселено. - Изритвал съм одеялото." И едва тогава дойде най-важната мисъл. „Къде съм?"
Около шията му беше завързан лигавник, покрит със засъхнали храчки. Мъчеше го главоболие. Из съзнанието му танцуваха някакви странни мисли и той разбра, че допреди малко е бълнувал... и прояснението едва ли ще е задълго. Беше болен и това, което преживяваше в момента, не беше нито оздравяване, нито дори подобрение, а само мимолетно събуждане.
Докосна челото си с опакото на ръката и веднага я отдръпна с лека гримаса, сякаш бе пипнал разпалена печка. Да, както можеше да се предположи, изгаряше от температура и беше надупчен целият. Две прозрачни пластмасови тръбички излизаха от ноздрите му. Още една лъкатушеше изпод болничното одеяло към стъкленица на пода и той отлично разбираше къде е другият й край. На метална стойка край леглото висяха два буркана и тръбичките от тях се съединяваха, преди да потънат в ръката му, точно под лакътя. Бяха го сложили на системи.
Би могло да се очаква, че с толкова много тръби лекарите са доволни. Но явно не бяха, защото имаше и проводници. По главата му. По гърдите. По лявата ръка. Дявол да го вземе, един май беше напъхан право в пъпа му. И като капак на всичко отчетливо усещаше, че са му натъпкали нещо в задника. За Бога, какво пък беше това? Радар за лайна ли?
- Хей!
Искаше да нададе крясък, изпълнен с възмущение. Но с гърлото му се изтръгна само дрезгавият шепот на тежко болен човек. И заедно със звука отново бликнаха храчки - май гърдите му бяха претъпкани с тях.
Мамо, Джордж прибра ли коня?
Не, това вече беше кошмарът. Някаква нелепа мисъл, прелетяла като метеор край ръба на съзнанието му. Но макар и далечна, тя почти го заблуди за секунда. Явно не му оставаше много. Това го изпълни с ужас. Ръцете му бяха изтънели като клечки и той предположи, че е отслабнал петнайсетина килограма, а и преди не беше кой знае колко дебел. Тази... тази болест, както и да се наричаше... щеше да го убие. Боеше се, че може да умре, бръщолевейки несвързан глупости като вдетинен старец.
Джордж отиде на среща с Норма Уилис. Хайде, мойто момче, бягай да прибереш коня и му дай зоб.
Не е моя работа.
Виктор, нали обичаш мама?
Да. Обаче не е моя...
Трябва да обичаш мама. Мама е болна от грип.
Не е вярно, мамо. Болна си от туберкулоза. Туберкулозата ще те убие. През хиляда деветстотин четирийсет и седма. А Джордж ще умре точно шест дни след като пристигне в Корея, само колкото да напише едно писмо и после - бам-бам-бам Джордж е...
Вик, слушай какво ти казвам, щото повече НЯМА да говоря. Бягай да прибереш коня.
- Не е тя, аз съм болен от грип - прошепна той, изплувайки пак от кошмара. - Аз.
Гледаше вратата и си мислеше, че е адски странна дори за болнична врата. Беше заоблена по ръбовете, укрепена с нитове и долният край свършваше на петнайсетина сантиметра от плочките на пода. Дори калпав дърводелец като Вик Палфри можеше
(дай си ми книжките, Вик, стига ти толкова)
(Мамо, той ми взе книжките! Дай си ми ги! Даааааааай!
да направи по-хубава. Тя беше
(стоманена)
Кой знае защо, тази мисъл се заби в мозъка му като пирон и Вик напрегна всички сили, за да се надигне и да огледа вратата. Да, така беше. Определено. Стоманена врата. Защо го държаха зад стоманена врата в тая болница? Какво се бе случило? Наистина ли умираше? Време ли бе вече да мисли как ще се срещне с Бога? Господи, какво се бе случило? Отчаяно се напрегна да разкъса увисналата в главата му сива мьгла, но през нея долитаха само далечни гласове - познати гласове, ала не можеше да си спомни на кого принадлежат. Чуйте какво ще ви река... ония просто трябва да кажат... майната й на тая инфлация...
Хап, май ще е добре да изключиш помпите. (Хап? Бил Хапскомб? Кой беше тоя? Името ми звучи познато.) Леле Боже... Мъртви са и още как... Дай ръка, веднага ще те измъкна... Дай си ми книжките, Вик, стига ти... В този момент лъчите на залязващото слънце (или по-точно отслабването на тия лъчи) задействаха скритото фотореле. Лампите в стаята се включиха. Когато наоколо светна, той забеляза множеството угрижени лица, които го наблюдаваха иззад двойната стъклена преграда. Изкрещя, защото отначало помисли, че това са хората, разговарящи в главата му. Сред наблюдателите един мъж с бяла престилка размаха енергично ръце към някого, но Вик вече не се страхуваше. Беше прекалено слаб, за да се бои задълго. Но внезапният ужас, дошъл с безмълвния изблик на светлина и тия вторачени лица (с белите си престилки приличаха на призрачни съдебни заседатели), разчисти част от преградите в мозъка му и той разбра къде се намира. Атланта. Атланта, щат Джорджия. Бяха дошли да го приберат - него, Хап, Норм, жената и децата на Норм. Бяха прибрали Ханк Кармайкъл. Стю Редман. И Бог знае още кого. Вик беше изплашен и възмутен. Вярно, имаше кашлица и хрема, но в никакъв случай не би повярвал, че е прихванал холера или от каквото там беше умрял онзи нещастник, Кемпиън заедно със семейството си. Освен това имаше лека температура, а Норм Бруът се препъваше и трябваше да го крепят по стьлбичката на самолета. Жената на Норм плачеше от страх, малкият Боби Бруът също плачеше... и кашляше. Дрезгава, влажна кашлица. Самолетът ги чакаше на малкото летище край Брейнтри, но за й напуснат Арнет, трябваше да минат през бариера на шосе 93, а наоколо някакви хора разпъваха телени заграждения... лени заграждения насред пустинята...
Над странната врата светна червена лампичка. Раздаде се съскане, после нещо забуча ритмично като въздушна помпа Когато шумът секна, вратата се отвори. Влезе мъж, омотан в огромен, бял херметичен костюм с прозрачна маска. Зад маската лицето му се полюшваше като привързан балон. На гърба му висяха въздушни бутилки, а когато заговори, в металическия му глас сякаш нямаше нищо човешко. Беше като онзи глас от детските електронни игри, който подканва: „Опитай пак, космически юнга", когато хлапето се провали в последния опит.
- Как се чувствате, мистър Палфри? - проскрибуца гласът Но Вик не можа да отговори. Бе потънал отново в зелената бездна. Зад прозрачната маска на белия костюм виждаше лицето на мама. Мама беше облечена в бяло, когато тримата с татко и Джордж отидоха да я видят за последен път в санаториума. Трябваше да лежи в санаториум, та да не зарази още някого от семейството. Туберкулозата била заразна. От нея се умирало. Той заговори на своята мама... каза, че ще бъде добро момче и ще прибере коня... каза й, че Джордж му взел книжките... попита я дали се чувства по-добре... и как мисли, дали ще се прибере скоро у дома... а човекът с белия костюм заби в ръката му спринцовка и докато Вик потъваше, думите му ставаха все по-неясни. Човекът с костюма се озърна към лицата зад стъклото и поклати глава. После натисна външния бутон на микрофона под брадичката си и каза:
- Ако и това не помогне, едва ли ще доживее до полунощ. За Вик Палфри магическият час бе свършил.
- Само си вдигнете ръкава, мистър Редман - каза хубавичката тъмнокоса сестра. - Ще стане за минутка.
Тя държеше неловко апарата за мерене на кръвното с дебелите ръкавици на костюма. Усмихваше се дяволито зад прозрачната пластмасова маска, сякаш двамата споделяха някаква весела тайна.
- Не - каза Стю. Сестрата веднага стана деловита.
- Така нареди докторът. Моля ви.
- Щом е наредил, искам да говоря с него.
- Боя се, че в момента е зает. Хайде, само си вдигнете...
- Ще почакам - невъзмутимо отвърна Стю, без да посегне към ръкава си.
- Аз просто си върша работата. Нали не искате да ми докарате неприятности? - Този път тя изпробва обаятелна детинска усмивка. - Хайде, само ми позволете да...
- Няма - отсече Стю. - Идете да им кажете. Нека пратят някого.
Угрижената сестра се върна до стоманената врата и пъхна в ключалката широк плосък ключ. Помпата запъхтя, вратата се отвори с тихо съскане и момичето прекрачи прага. На сбогуване хвърли към Стю един последен укоризнен поглед. Той не наведе очи.
Когато вратата се затвори, Стю стана и неспокойно пристъпи към прозореца - два слоя стъкло и дебела решетка - но навън бе паднал мрак и не се виждаше нищо. Върна се и седна на стола до леглото. Беше облечен с избелели джинси, карирана риза и кафяви каубойски ботуши, чиито шевове вече започваха да се разхлабват отстрани. Плъзна ръка по бузите си и недоволно се намръщи от допира на четината. Не му разрешаваха да се бръсне, а брадата му растеше бързо.
Нямаше нищо против самите изследвания. Обаче не искаше да го държат в неведение и страх. Не беше болен, поне засега, но се боеше до смърт. Тук ставаше нещо нередно и той смяташе да откаже всякакво сътрудничество, докато не дойдеха да му обяснят какво се бе случило в Арнет и какво общо имаше с това онзи тип, Кемпиън. Тогава поне щеше да има ясна представа от какво се страхува.
Те бяха очаквали въпросите от самото начало, личеше си по очите им. Лекарите умеят да заобикалят истината. Преди четири години жена му бе починала в болница от рак, който започна в утробата й, а сетне лумна нагоре като горски пожар. По онова време Стю забеляза как умело заобикаляха въпросите й -променяха темата или я затрупваха с купища специализирана информация. Затова сега реши да не задава въпроси и веднага усети, че това ги тревожи. Сега бе дошло времето да пита и щеше Да получи търсените отговори. Най-вероятно с едносрични думи.
За някои неща се досещаше сам. Кемпиън, жена му и Детето бяха прихванали някаква страшна болест. Тя започваше като грип или лятна настинка, само че продължаваше да се влошава докато човек се задуши от собствените си храчки или изгори от треска. И беше извънредно заразна.
Бяха дошли да го вземат преди два дни, на седемнайсети след пладне. Четирима военни и лекар. Любезни, но непреклонни. За отказ не можеше да става и дума - четиримата военни носеха пистолети. Точно тогава Стю Редман се изплаши не на шега.
От Арнет към летището край Брейнтри се отправи цял керван. Стю пътуваше заедно с Вик Палфри, Хап, семейство Бруът, Ханк Кармайкьл, жена му и двама подофицери. Бяха натъпкани в каросерията на армейски камион и подофицерите не обелиха нито дума, дори когато Лайла Бруът изпадна в истерия.
Другите камиони също бяха претъпкани. Стю не видя колко души са натоварили, но успя да забележи петчленното семейство на Ходжис и Крис Ортега - братът на Карлос от линейката. Крис беше барман в „Индианската глава". Видя още Паркър Насън и жена му - старците, които живееха в каравана близо до неговата къща. Навярно бяха прибрали всички свидетели на катастрофата и всички, с които са контактували след това.
В покрайнините на градчето два тъмнозелени камиона преграждаха шосето. Стю предположи, че останалите пътища към Арнет също са блокирани. Наоколо разпъваха бодлива тел, а по-късно сигурно щяха да сложат и часови.
Значи беше сериозно. Въпрос на живот и смърт.
Той седеше търпеливо на стола край болничното легло, п което все още не бе лягал, и чакаше сестрата да доведе някого. Най-вероятно първият посетител ще бъде дребна риба. До сутринта може би ще му пратят някого с достатъчно власт, за да отговори на въпросите. Нищо, ще почака. Стюарт Редман беше търпелив.
За да се намира на работа, той започна да си припомня в какво състояние бяха хората, с които го откараха до летището. Единствено Норм изглеждаше сериозно болен. Кашлица, храчки, висока температура. Другите просто бяха настинали повече или по-малко. Люк Бруът кихаше. Лайла Бруът и Бик Палфри кашляха лекичко от време на време. Хап имаше хрема и непрекъснато се секнеше. Приличаха на хлапета от втори или трети клас - доколкото си спомняше Стю, по негово време две трети от класа все мъкнеха по някой микроб.
Но онова, което го изплаши най-много - макар че може да беше просто съвпадение - се случи когато завиваха към летището. Изведнъж военният шофьор оглушително кихна три пъти подред. Да, навярно беше съвпадение. В Източен Тексас юни е лош месец за алергичните. Или пък шофьорът просто бе прихванал обикновена настинка за разлика от гадорията, която тормозеше всички останали. Стю искаше да вярва в това. Защото, ако нещо прескача толкова бързо от човек на човек...
Охраната се качи в самолета заедно с тях. Военните пътуваха мълчаливо и не отговаряха на никакви въпроси. Само казваха, че отиват в Атланта. Там щели да им обяснят какво става (нагла лъжа). За всичко останало мълчаха. По време на полета Хап седеше до Стю и беше къркан до премаляване. Във военния самолет нямаше кой знае какви удобства, но пък предлагаха първокласни напитки и храна като по най-реномираните въздушни линии. Разбира се, вместо хубавичка стюардеса имаше някакъв навъсен сержант, обаче ако човек си затвореше очите за тая работа, всичко друго беше направо чудесно. Даже Лайла Бруът се поуспокои, след като гаврътна две питиета.
По някое време Хап се приведе и лъхна към Стю облак топли алкохолни пари.
- Чудновати момчета са се подбрали в тая тайфа, Стюарт. Нито един под петдесет, нито един с венчална халка. Ниски чинове от кариерата.
Половин час преди кацането Норм Бруът припадна и Лайла се разпищя. Двама от навъсените сержанти омотаха Норм в одеяло и бързо го отмъкнаха нанякъде. Загубила предишното си спокойствие, Лайла продължаваше да пищи. След малко избълва двете питиета заедно с пилешкия сандвич, който бе яла по пътя. Други двама сержанти невъзмутимо се заеха да почистват около нея.
- Каква е тая работа? - крещеше Лайла. - Какво му е на мъжа ми? Ще умрем ли? Ще умрат ли дечицата ми? - Беше се вкопчила с желязна хватка в „дечицата" и притискаше главите им към пищната си гръд. Люк и Боби се оглеждаха тревожно, смутени и позасрамени от шума. - Няма ли кой да ми отговори? Не сме ли вече в Америка?
Няма ли кой да я накара да млъкне? - изръмжа Крис Ортега от дъното на самолета. - За Бога, тая жена вие като Развален грамофон.
Един от военните я накара да изпие чаша мляко и Лайла наистина млъкна. До края на полета не обели нито дума, само гледаше през прозореца и си тананикаше тихичко. Навярно в чашата имаше и още нещо освен млякото.
Когато кацнаха, на летището ги чакаха четири кадилака. Трите бяха за хората от Арнет. Военните се настаниха в четвъртия. Стю предполагаше, че тия юначаги без брачни халки - и сигурно без роднини - сега са нейде наоколо в сградата. Над вратата отново светна червена лампа. Когато скритата помпа спря да работи, в стаята влезе човек с бял херметичен костюм. Доктор Денинджър. Той беше млад. Имаше гъста черна коса, мургава кожа, остри черти и месести устни.
- Пати Гриър казва, че й създавате неприятности избръмча високоговорителят върху гърдите на Денинджър. Много е разстроена.
- Не виждам от какво - безгрижно заяви Стю. Трудно бе да се преструва на спокоен, но трябваше на всяка цена да прикрие страха си. По думите и поведението на Денинджър личеше, че е от ония, които безжалостно тормозят подчинените си, но са готови с часове да лижат задниците на началството. Подобен тип лесно се поддава на управление, стига да вярва, че държиш тоягата. Но усети ли страх, веднага ще ти пробута изтъркания номер: едно ледено: „Съжалявам, нямам право да говоря", а под него - високомерно презрение към тия тъпи цивилни, дето все си бъркат носа където не им е работа.
- Искам да получа отговор на няколко въпроса - каза Стю,
- Съжалявам, но...
- Ако желаете да ви съдействам, отговорете ми.
- След време ще бъдете...
- Мога да ви създам доста неприятности.
- Знаем това - кисело отвърна Денинджър. - Просто не съм упълномощен да ви съобщя каквото и да било, мистър Редман. Аз самият не знам почти нищо.
- Предполагам, че ми взимате кръвни проби. Всички тия спринцовки...
- Точно така - предпазливо кимна Денинджър.
- Защо?
- Повтарям ви, мистър Редман, не мога да кажа, защото не знам. - Денинджър отново се вкисна и Стю бе склонен да му повярва. Тоя тип явно работеше като обикновено техническо лице и това никак не му се нравеше.
- Родният ми град бе поставен под карантина.
- Не съм в течение.
Но този път Денинджър извърна очи и Стю реши, че лъже. Вдигна ръка към телевизора.
- Защо не споменават нищо по телевизията?
- Моля?
- Когато едно градче бъде обградено с бариери и телени мрежи, това е новина - обясни Стю.
- Мистър Редман, оставете просто Пати да ви измери...
- Не. Ако искате нещо от мен, ще трябва да пратите двойка яки мъже. Обаче и десет да пратите, ще се помъча да им разкъсам костюмите. Знаете ли, не ми изглеждат чак толкова здрави. Той шеговито посегна към костюма на Денинджър и онзи отскочи толкова припряно, че едва не се просна по гръб. От високоговорителя излетя писък на ужас и зад двойното стъкло се размърдаха нечии силуети.
- Предполагам, че можете да ми сложите приспивателно в храната, но това ще обърка изследванията, нали?
- Мистър Редман, държите се неразумно - заяви Денинджър от безопасно разстояние. - Вашето нежелание да сътрудничите може да застраши сериозно интересите на нацията. Разбирате ли ме?
- Не - отвърна Стю. - Засега ми се струва точно обратното - че нацията застрашава сериозно моите интереси. Заключиха ме в някаква болница в Джорджия с един мазен, скапан доктор, дето бъкел не разбира от цялата работа. Пръждосвай се оттук и ми прати или човек, дето ще разговаря нормално, или тайфа юначаги да ми измерят кръвното насила. Обаче без бой няма да се дам, тъй да знаеш.
След излизането на Денинджър той остана да седи абсолютно неподвижно. Сестрата не се върна. Не се появиха и желаещи насила да мерят кръвното му. Като поразмисли, Стю реши, че и подобна дреболия би се оказала съвършено безсмислена, ако данните са получени след борба. Засега го оставяха да се пече в собствен сос.
Той стана, включи телевизора и впери в екрана невиждащ поглед. В гърдите му страхът бушуваше като побеснял слон. От два дни чакаше кога ще започне да киха, да кашля и да плюе черни храчки. Питаше се какво ли става с другите - все хора, които бе познавал цял живот. Питаше се дали някой е чак толкова зле, колкото Кемпиън. Мислеше за жената и детето, проснати във вехтия шевролет, но лицата им бяха на Лайла Бруът и малката Черил Ходжис.
Телевизорът пращеше и бръщолевеше. В гърдите на Стю сърцето бавно отмерваше удар след удар. Климатичната инсталация пречистваше въздуха с едва доловимо бръмчене. Стю усещаше как непоносимият страх се гърчи под маската на безразличие. Понякога беше като слон - грамаден, обезумял, готов да изпотъпче всичко. Друг път ставаше като плъх - дребен, настървен да гризе с острите си зъбки. Но никога не изчезваше.
Минаха четирийсет часа, преди да му изпратят човек, с когото да поговори.

8.
На 18 юни, пет часа след като бе разговарял с братовчед си Бил Хапскомб, Джо Боб Брентууд спря един шофьор за превишена скорост по магистралата на около четирийсет километра източно от Арнет. Нарушителят беше Хари Трент, застрахователен служител от Брейнтри. Караше със сто и десет километра в час при разрешени осемдесет. Джо Боб му състави акт. Трент подписа смирено, а после разсмя полицая, като му предложи застраховка живот. Джо Боб се чувстваше великолепно; и през ум не му минаваше да умира. Но въпреки това вече беше болен. В бензиностанцията на Бил Хапскомб бе получил малка добавка към бензина. И от ръцете му Хари Трент получи още нещо, освен акта за превишена скорост.
Тъй като беше общителен по природа и обичаше работата си, Хари успя през този и следващия ден да зарази повече от четирийсет души. А на колцина я предадоха те, би било невъзможно да се каже - все едно да се чудим колко ангели могат да танцуват върху острието на игла. Ако приемем умереното предположение, че всеки от тях е контактувал с петима души, ще получим числото двеста. Продължавайки го същия принцип, можем да допуснем, че тия двеста са заразили хиляда, хилядата - пет хиляди, а петте хиляди - двайсет и пет хиляди.
Дълбоко под калифорнийската пустиня някой бе използвал парите на данъкоплатците, за да изобрети най-сетне верижно писмо, което дава гарантиран резултат. Истинско писмо-убиец.
На 19 юни - денят, когато Лари Ъндърууд се прибра в Ню Йорк, а Франи Голдсмит съобщи на баща си, че чака гостенче - Хари Трент спря да похапне в едно тексаско кафе със смешното название „Бебовата бързоядна". Взе си сандвич със сирене и парче чудесна ягодова торта. Беше понастинал, или може би страдаше от лек пристъп на алергия - непрекъснато кихаше и храчеше. Докато се нахрани, успя да зарази собственика, кухненския работник, двамата шофьори в ъгловото сепаре, доставчика на хляб и човека, който зареждаше нови плочи в автоматичния грамофон. Преди да излезе, той остави на симпатичната сервитьорка бакшиш - банкнота от един долар, облепена със смърт.
Докато вървеше към вратата, отвън спря голям фургон, претъпкан с багаж и дечурлига. Колата имаше нюйоркски номера и шофьорът, който свали страничното стъкло, за да запита как се стига до магистрала 21, говореше с нюйоркски акцент. Хари подробно обясни на нюйоркчанина как да се добере дотам. Освен това, без сам да знае, го осъди на смърт заедно с цялото му семейство.
Нюйоркчанинът беше Едуард М. Норис, лейтенант от криминалния отдел на 87-ми участък. За пръв път от пет години насам бе успял да си вземе отпуск. Отпускът мина просто чудесно. Когато посетиха Дисни Уърдд в Орландо, хлапетата бяха на седмото небе и без да подозира, че до втори юли цялото му семейство ще е мъртво, Норис твърдо реши да каже на онова диване Стив Карела, че е напълно възможно да качиш в колата цялата фамилия и да си прекараш отлично. „Стив - би казал той, - може и да си добър детектив, обаче човек, дето не знае как да вкара малко ред в собственото си семейство, пукната пара не струва."
Семейство Норис похапна в „Бързоядната", после потегли към магистрала 21, следвайки подробните указания на Хари Трент. Ед и жена му Триш разговаряха за южняшкото гостоприемство, а на задната седалка трите им деца оцветяваха картинки. „Един Господ знае какво биха правили на тяхно място изродчетата на Карела" - помисли Ед.
Тази нощ преспаха в Юстъс, Оклахома. Ед и Триш заразиха администратора на мотела. Докато играеха на площадката, децата им Марша, Станли и Хектор заразиха всички останали хлапета, които на следващия ден трябваше да потеглят към Западен Тексас, Алабама, Арканзас и Тенеси. Триш зарази две жени в автоматичната пералня на две пресечки от мотела. Докато отиваше да купи сладолед, Ед се размина в коридора с някакъв младеж и също го зарази. Кръгът продължаваше да се разширява.
В ранните утринни часове Триш събуди Ед, за да му каже, че малкият Хектор е болен. Детето имало температура и ужасна, дрезгава кашлица. Според нея май било круп. Ед Норис изръмжа и я посъветва да му даде аспирин. Само още няколко дни да бе изчакал проклетият круп, тогава хлапето щеше да преболедува спокойно у дома, а Ед - да си запази спомена за една идеална ваканция (да не говорим за подигравките, с които смяташе да обсипе Карела). А сега чуваше как горкото дете пъхти в съседната стая като ловджийско псе? Триш се надяваше до сутринта симптомите да поотслабнат - обикновено крупът протича в сравнително лека форма - но около пладне на 20-ти трябваше да признае, че случаят е по-сериозен. Аспиринът не сваляше температурата; горкият Хек лежеше изцъклен и замаян. Кашлицата бе станала глуха и кънтяща, а дишането бълбукаше задавено в гърдите му Изглежда, че Марша вече бе прихванала същата неизвестна болест от него, а и Триш усещаше в гърлото си някакъв гаден сърбеж, който я караше да кашля тихичко, прикривайки устата си с кърпичка.
- Трябва да заведем Хек на доктор - заяви най-сетне тя. Ед спря на първата срещната бензиностанция и огледа пътната карта, закрепена с кламери върху сенника на колата. Намираха се в Хамър Кросинг, щат Канзас.
- Не знам - промърмори той. - Може пък и да намерим някой доктор... поне колкото да го прегледа. - Въздъхна и нервно прокара пръсти през косата си. - Хамър Кросинг, Канзас! Господи! Как можа да се разболее тъкмо в тая затънтена дупка?
Марша, която разглеждаше картата през рамото на баща си, съобщи:
- Тук пише, че Джеси Джеймс бил ограбил местната банка. На два пъти.
- Да му го начукам на Джеси Джеймс! - изръмжа Ед.
- Ед! - възмутено възкликна Триш.
- Съжалявам - каза той, макар че изобщо не съжаляваше. После излезе да търси телефон.
След шест обаждания, при всяко от които отчаяно се бореше да не избухне, Ед Норис най-сетне откри в Полистън доктор, който се съгласи да прегледа детето, ако го доведат преди три. За да стигнат до Полистън, трябваше да се отклонят на трийсет и пет километра западно от Хамър Кросинг, но сега важното беше да помогнат на Хектор. Ед започваше да се тревожи не на шега. Никога не бе виждал детето толкова посърнало.
Около два следобед вече седяха в чакалнята на доктор Брендън Суини. Междувременно и Ед бе почнал да подсмърча. Чакалнята беше претъпкана; докторът ги прие едва малко преди четири. Въпреки всички опити на Триш да събуди Хек, детето си оставаше полузамаяно, а и тя самата вече вдигаше температура. Единствено деветгодишният Стан Норис се чувстваше превъзходно и с нетърпение чакаше да напуснат кабинета.
По време на престоя си при Суини семейството зарази над двайсет и пет души с болестта, която скоро щеше да стане известна из загиващата страна под името „Капитан Трипс". Между тия хора бе и една възпълна жена, дошла да плати някаква стара сметка... и да прехвърли смъртоносния вирус на целия си бридж-клуб.
Тази жена бе мисис Робърт Брадфорд - Сара Брадфорд за познатите от клуба, или просто Курабийката, както я наричаха най-близките приятелки. Същата вечер Сара игра чудесно, може би защото партньорка й бе тъкмо една от най-добрите приятелки - Анджела Дюпрей. Двете сякаш имаха телепатична връзка помежду си. Спечелиха бляскаво и трите робера, като накрая дори направиха голям шлем. През тази чудесна вечер единствената неприятност за Сара бе, че май пак почваше да настива. Не беше честно - настинка подир настинка.
Около десет играта свърши и двете с Анджела отидоха да пийнат по коктейл в едно уютно барче. Анджела не бързаше да се прибира. Тази вечер се падаше на Дейвид да покани приятелите си за ежеседмичния покер и тя знаеше, че от тяхната врява изобщо не би могла да заспи... освен ако си предпише нещо приспивателно - например двоен джин-фис.
Когато им донесоха коктейлите, двете се заеха да разнищват подробно играта. Междувременно успяха да заразят всички в бара, включително и двамата младежи, които пиеха бира на съседната маса. Младежите бяха тръгнали да си дирят късмета в Калифорния -- точно както Лари Ъндърууд и неговият приятел Руди Шварц преди години. Един познат бе обещал да ги уреди в малка фирма за транспорт на мебели. На следващия ден двамата продължиха на запад, а по дирите им се ширеше болестта.
Верижните писма неизбежно се провалят. Цял свят го знае. Никога няма да получите милиона, който ви обещават, ако пратите един-единствен долар на първия от списъка, прибавите името си най-отдолу и разпратите писмото на петима приятели. Ала това писмо, наречено „Капитан Трипс", работеше превъзходно. Пирамидата се градеше с бързи темпове, само че не от основата, а от върха, на който лежеше покойният армейски наблюдател Чарлс Кемпиън. Успехът се ширеше главоломно. Само че вместо раздавача с купища банкноти от един долар в плик идваше Капитан Трипс с трупове в стотици болнични стаи, по-късно ями и общи гробове, а накрая лавини от тела, изхвърляни във вълните на двата океана или в основите на недостроени сгради. И, разбира се, рано или късно предстоеше моментът, когато труповете просто щяха да си гният там, където са паднали.
Сара Брадфорд и Анджела Дюпрей се върнаха при колите си (като заразиха мимоходом четири-пет души по тротоара) после си размениха целувки и потеглиха в различни посоки! Сара се прибра, за да зарази мъжа си, петимата му партньори за покер и шестнайсетгодишната си дъщеря. Любящите родители не подозираха за тайните страхове на Саманта, че може да е пипнала трипер от приятелчето си. Между нас казано, беше точно така. И пак между нас казано, момичето нямаше от какво да се бои; в сравнение с онова, което прихвана от майка си, даже най-тежкият трипер е не по-сериозен от лека екзема на веждите.
На другия ден Саманта щеше да зарази всички в басейна на младежкия клуб.
И тъй нататък.

9.
Нападнаха го привечер, докато крачеше по банкета на 27, което само преди километър и половина беше главна улица на едно малко градче. След още два-три километра възнамеряваше да завие на запад по шосе 63 и като стигне до магистралата, да подхване дългото пътешествие на север. Може би сетивата му бяха леко притъпени от изпитите преди малко две бири, но въпреки това усети, че нещо не е наред. Тъкмо започваше да си припомня групичката от четири-пет местни бабаити в дъното на бара, когато същите типове изведнъж изскочиха от храстите и се втурнаха към него. Ник се би добре - повали един от тях и разкраси носа на друг... даже май го строши, ако се съдеше по звука. За миг го обзе надеждата, че има шанс да победи. Очевидно ги стряскаше с това, че се биеше, без да издава нито звук. Те нямаха борбен дух, навярно го бяха правили и преди, без да срещнат съпротива, и затова не очакваха неприятности от мършавото хлапе с раница на гърба.
После някой го улучи малко над брадичката, като разкъса устната му с масивния си пръстен и в устата му нахлу топлият вкус на кръв. Ник политна назад и друг го хвана за ръцете. Той се задърпа бясно и успя да измъкне едната си ръка тъкмо когато нечий юмрук се стовари върху лицето му като падащ астероид. Преди дясното му око да се подуе, зърна отново мътните отблясъци на звездни лъчи по онзи пръстен. После в главата му избухнаха искри и съзнанието му изтъня, готово да се зарее към незнайни дълбини.
Пришпорен от страха, той се дръпна още по-силно. Мъжът с пръстена отново бе пред него и изплашеният Ник го ритна в корема. Онзи остана без въздух, прегъна се и запъхтя беззвучно като пресипнал териер.
Другите пристъпиха напред. Сега Ник виждаше само неясни силуети на едри мъжаги - славни момчета, както навярно се наричаха помежду си - с мощни мургави бицепси под навитите ръкави на сивите ризи. На краката си носеха тежки работни обуща. Пред челата им провисваха сплъстени мазни кичури. В последните мътни лъчи на гаснещия ден всичко това изведнъж му заприлича на кошмарен сън, в здравото му око се стичаше кръв. Някой смъкна раницата от гърба му. Ударите валяха като градушка и той се превърна в смачкана кукла, подмятана на разнищена връвчица. В тишината се чуваше само тежкото дишане на нападателите, които продължаваха да го бъхтят с юмруци, и ромолящата песен на козодой нейде навътре в близката борова гора.
Онзи с пръстена бе успял да се изправи на крака и изпръхтя:
- Дръжте го. Дръжте го за косата.
Отново хванаха Ник за лактите. Някой вкопчи пръсти в жилавата му черна коса.
- Защо не вика? - разтревожено запита един от биячите. - Защо не вика, Рей?
- Рекох ти да не споменаваш имена - сопна се онзи с пръстена. - Ако ще да вика, ако ще да мълчи, все ми е през оная работа. Сега ще му изпия кръвчицата. Тоя мръсник не се бие честно. Ритна ме, педалът му с педал.
Юмрукът му полетя напред в широка дъга. Ник отметна глава настрани и пръстенът раздра бузата му.
- Дръжте го, рекох - изръмжа Рей. - Ама вие какво сега? Путкини номера ли ще ми правите?
Юмрукът се стовари отново и превърна носа на Ник в разплескан домат. Дъхът му заседна в гърлото. Съзнанието му бе изтъняло като самотен гаснещ лъч. Челюстта му провисна и той жадно вдъхна прохладния нощен въздух. Отново зазвъня самотната, нежна песен на козодоя. Ник не го чуваше - нито сега, нито първия път.
- Дръжте го - нареди Рей. - Дръжте, дяволите да ви вземат.
Юмрукът замахна. Два предни зъба се строшиха и пръстенът мина през тях като булдозер. Болката бе неописуема, а Ник даже не можеше да изкрещи. Коленете му омекнаха и той провисна като чувал с парцали в ръцете на мъчителите.
- Рей, стига толкоз! Ще го утрепеш!
- Дръжте го. Тоя педал ме ритна. Ще му изпия кръвчицата. Изведнъж ярки светлини плиснаха по пътя, обрамчен с храсталак и грамадни стари борове.
- Божичко!
- Хвърлете го, хвърлете го!
Това бе гласът на Рей, но самият Рей вече не стоеше пред него. Ник изпита смътно облекчение, но болката в устата поглъщаше почти изцяло последните остатъци от съзнанието му. Усещаше върху езика си парченца от зъбите.
Нечии ръце го тласнаха към средата на пътя. Два връхлитащи светли кръга го обгърнаха като актьор на сцена. Ник размаха ръце и се опита да раздвижи крака, ала те не му се подчиняваха; изглежда, че се канеха да го зарежат. Той рухна върху чакълестото платно и когато писъкът на спирачки и гуми изпълни целия свят, безропотно зачака да бъде прегазен. Така поне и болката в устата му щеше да престане.
После в бузата му се врязаха изстреляни камъчета и той зърна черна гума да спира само на педя от лицето му. От вдлъбнатината на грайфера стърчеше нещо дребно, бяло и лъскаво като монета, стисната между кокалчетата на пръсти.
„Парченце кварц" - несвързано помисли той и загуби съзнание.
* * *
Когато се свести, лежеше върху нар. Постелята беше корава, но през последните три години му се бе случвало да спи и на по-корави. Напъна се и успя да отвори очи. Клепачите сякаш бяха залепени и дясното му око - онова, върху което се бе стоварил астероидът - само се открехна едва-едва.
Гледаше към напукан бетонен таван. Под тавана имаше тръби, омотани в изолация. По една от тях деловито лазеше едър бръмбар. Точно насред зрителното поле на Ник минаваше косо изпъната верига. Той леко надигна глава, от което го проряза взрив на чудовищна болка, и зърна отсреща още една верига, съединяваща другия край на нара със стената.
Завъртя глава наляво (ново избухване на болка, но вече не чак толкова убийствена) и погледът му срещна груба бетонна стена. Беше напукана и гъсто покрита с всевъзможни драскулки. Някои надписи изглеждаха по-нови, други -по-стари, но почти всички без изключение бяха неграмотни. ТУКА ИМА ДЪРВЕНИЦИ. ЛУИС ДРАГОНСКИ, 1987. С КЕФ СЕ ЧУКАМ ЗАДНО. КЪРКАХ ДО ПРИПАДЪК, МНОГО Е ГОТ. ДЖОРДЖ РАМПЛИНГ Е ЧИКИДЖИЯ. ОЩЕ ТЕ ОБИЧАМ, СЮЗЪН. ТУКА МЕРИШЕ, ДЖЕРИ. КЛАЙД Д. ФРЕД 1981. Имаше изображения на едри провиснали пениси, грамадни гърди, грубо надраскани вагини. Всичко това помогна на Ник да разбере къде е попаднал. Намираше си в затворническа килия.
Предпазливо се подпря на лакти, извъртя крака (обути в картонени чехли) през ръба на нара и се надигна до седнало положение. Този път главоболието го връхлетя в промишлени количества и гръбнакът му изпука зловещо. Повдигаше му се, всичко наоколо се въртеше и го обземаше онова жалко безпомощно настроение, в което ти се иска да приплачеш на Бог да престане.
Вместо да приплаче - не би могъл, дори и да искаше - Ник сложи лакти върху коленете си, подпря глава и търпеливо зачака да му мине. След малко наистина му поолекна. Наранената му буза беше покрита с лепенки, а като размърда предпазливо лицевите мускули, стигна до извода, че някой конски доктор е сложил за всеки случай и един-два шева.
Огледа се. Тясната килия приличаше на кутия от солети лежаща върху дългата си страна. От едната страна на нара имаше решетеста врата, от другата - тоалетна чиния без капак и седалка, зад гърба му - видя го, като извъртя глава безкрайно предпазливо - имаше малко прозорче с дебели решетки.
След като се увери, че няма да припадне отново, Ник смъкна долнището на раздърпаната сива пижама, с която беше облечен, седна върху тоалетната и уринира дълго - стори му се, че мина цял час, докато свърши. Когато свърши, трябваше да се подпре на нара като безпомощен старец, за да стане. Боязливо надникна в чинията, очаквайки да зърне кръв, но урината беше бистра. Той пусна водата.
Предпазливо пристъпи към решетестата врата и надникна в късия коридор. Отляво беше изтрезвителното. На един от петте нара лежеше старец и ръката му провисваше към пода като изхвърлено от вълните парче дърво. Отдясно имаше широко разтворена врата. Точно в средата на коридора висеше лампа със зелен тенекиен абажур, каквито обикновено се слагат в билярдните зали.
Нечия сянка плъзна по отворената врата и в коридора се появи едър мъж с тютюнева униформа. На широкия му кожен колан висеше кобур с грамаден револвер. Той пъхна палци в джобовете на панталона си и цяла минута мълчаливо се вглежда в Ник, преди да заговори. Най-сетне заяви:
- Когато бях хлапак, веднъж застреляхме пума в планината и после я влачихме зад колата чак дотук - трийсет и пет километра по черните пътища. Каквото остана от горката твар беше най-жалката гледка, която съм виждал през живота си. Е, момче, ти пък убедително заемаш второто място след нея. Ник имаше чувството, че тая реч е отдавна подготвена, грижливо репетирана и запазена за разните пришълци и скитници, попадащи от време на време в кутията от солети. - Как ти е името, тарикат? Ник докосна с пръст раздраните си, подпухнали устни и поклати глава. После закри устата си с длан, замахна косо през въздуха и пак поклати глава.
- Какво? Не можеш ли да говориш? Какви са тия дивотии? Думите бяха изречени почти дружелюбно, но Ник не можеше да чуе тона им. Той протегна ръка, хвана невидима писалка и задраска из въздуха.
- Молив ли искаш? Ник кимна.
- Ако си ням, що не носиш от ония картички?
Ник сви рамене. Измъкна навън празните си джобове. Сви юмруци и ги размаха из въздуха, от което стомахът му отново се преобърна и из главата му пробяга мъчителна болка. Накрая лекичко се потупа с юмруци по слепоочията, извъртя очи и се подпря на решетките, сякаш готов да рухне на пода. После посочи празните си джобове.
- Значи са те обрали. Ник кимна.
Униформеният мъж се завъртя и влезе в канцеларията. След малко се върна с тъп молив и бележник. Подаде ги през решетките. В горния край на всеки лист бе отпечатано ЗАПИСКИ, а малко по-долу - От кантората на шерифа Джон Бейкър.
Ник извъртя бележника и потупа по името с гумичката на молива. После въпросително вдигна вежди.
- Да, аз съм. Ами ти кой си?
„Ник Андрос" - написа той и протегна ръка през решетките.
Бейкър поклати глава.
- Нямам намерение да се ръкувам с теб. Глухоням ли си? Ник кимна.
- Какво те е сполетяло снощи, момче? Док Соумс и жена му без малко щели да те прегазят като таралеж.
„Пребит и ограбен. Около километър и половина от заведението на Дзак. Дето е на главната улица."
- Абе, тарикат, оная кръчма не е място за хлапета като тебе. Като те гледам, не ми мязаш на пълнолетен.
Ник възмутено тръсна глава и написа: „Аз съм на двайсет и две. Нямам ли право да пийна някоя бира, без да си платя с бой и грабеж?"
Бейкър прочете това и кисело се усмихна.
- Май излиза, че в Шойо нямаш право. Какво дириш по нашия край, момче? 
Ник откъсна първия лист, смачка го и пусна топчето на пода. Преди да започне отговора, една яка ръка се стрелна през решетките и в рамото му се впиха железни пръсти. Ник стреснато вдигна глава.
- Тия килии ги чисти жена ми - каза Бейкър - и не искам да правиш излишен боклук. Бягай да го хвърлиш в кенефа.
Стиснал зъби от болката в гръбнака, Ник се наведе да вдигне хартиеното топче от пода. Пристъпи към тоалетната чиния, хвърли го вътре и се завъртя с въпросително вдигнати вежди. Бейкър кимна.
Ник се върна при решетките. Този път отговорът бе по-дълъг, но моливът му пъргаво летеше по хартията. Бейкър си помисли, че сигурно е главоболна работа да учиш глухонямо хлапе на четмо и писмо, а пък тоя Ник Андрос трябва да беше умна глава, щом бе успял да схване уроците. В Шойо, щат Арканзас, имаше доста юнаци, които не можеха да се похвалят със същото. И повечето от тях киснеха в кръчмата на Дзак. Но хлапето бе дошло едва вчера и нямаше откъде да знае това.
Ник подаде бележника през решетките.
„Обикалям страната, но не съм скитник. Вчера работих при Рич Елъртън, на десетина километра оттук. Изчистих обора и прибрах сеното в плевнята. Миналата седмица правих ограда за добитък в Уотс, Оклахома. Снощи ми откраднаха седмичната заплата."
Бейкър откъсна листчето, сгъна го няколко пъти и го прибра в джоба на ризата си.
- Сигурен ли си за работата при Рич Елъртън? Знаеш, че мога да проверя.
Ник кимна.
- Видя ли му кучето? Ник кимна отново.
- Какво е?
Ник се пресегна за бележника и написа: „Едър доберман. Обаче кротък. Не е злобен."
Бейкър кимна, обърна се и влезе в канцеларията. Ник стоеше край решетките и тревожно се вглеждаше подир него.
След миг Бейкър се върна с голяма връзка ключове, отключи решетестата врата и я плъзна настрани. - Ела в канцеларията. Искаш ли да закусиш? Ник поклати глава, после раздвижи ръце, сякаш наливаше нещо.
- Кафе ли? Дадено. Слагаш ли захар и сметана?
Ник поклати глава.
- Значи го пиеш по мъжки, а? - разсмя се Бейкър. - Идвай.
Той тръгна по коридора и макар че продължаваше да говори, Ник вече не виждаше устните му, тъй че не схвана продължението:
- Малко компания ще ми дойде добре. Напоследък ме мъчи безсъница. Спя по три-четири часа на нощ и толкоз. Жената иска да ме прати при някакъв доктор в Пайн Блъф, голяма работа бил. Ако продължава тъй, може и да я послушам. Нали ме разбираш - още няма пет сутринта, навън е тъмно като в рог, а пък аз вече вися в кантората и дъвча мазни пържени картофи от автобусната спирка.
При последните думи той завъртя глава и Ник успя да схване „...от автобусната спирка". Вдигна вежди и разкърши рамене, за да покаже, че не е разбрал.
- Няма значение - каза Бейкър. - Млад си още, тия неща не те вълнуват.
Когато влязоха в канцеларията, Бейкър наля чашка кафе от грамадния си термос. После се зае с недовършената закуска на бюрото. Ник отпи от чашката. Устните го боляха, но кафето беше чудесно.
Той потупа Бейкър по рамото и когато шерифът надигна глава, Ник посочи кафето, потупа се по корема и направи блажена физиономия. Бейкър се усмихна.
- Има си хас да речеш, че е лошо. Моята Джейн го е правила. - Той отхапа половин варено яйце, сдъвка го и посочи Ник с вилицата. - Ама и тебе си те бива. Направо като ония мимове. Бас държа, че нямаш проблеми да обясниш каквото си искаш.
Ник неопределено раздвижи ръка из въздуха. Горе-долу.
- Няма да те задържам - каза Бейкър, обирайки мазнината от чинията с къшей хляб, - обаче слушай какво ще ти река. Ако останеш ден-два, може и да спипаме юначагите, дето ти погодиха тоя номер. Навит ли си?
Ник кимна и написа: „Мислите ли, че ще ми върнат заплатата?"
- Не се надявай - категорично заяви Бейкър. - Аз съм прост селски шериф, момко. За тая работа ще ти трябва някой като Джеймс Бонд.
Ник кимна и сви рамене. После събра китки и лекичко ги размаха като криле.
- Да, това е положението. Колко души бяха?
Ник вдигна четири пръста, поколеба се, после разгъна и петия.
- Мислиш ли, че ще можеш да познаеш някого?
Ник вдигна един пръст и написа: „Рус и едър. Колкото вас, но по-пълен. Сива риза и панталони. Носи голям пръстен. Средният пръст на дясната ръка. Червен камък. С него ми разпра бузата."
Докато Бейкър четеше отговора, лицето му се измени. Първоначалната загриженост отстъпи място на гняв. Ник отново се изплаши, защото реши, че гневът е насочен срещу него.
- О, Господи - въздъхна Бейкър. - Няма грешка, сега вече я оплескахме. Сигурен ли си?
Ник боязливо кимна.
- Друго? Видя ли нещо друго?
Ник напрегна паметта си и написа: „Малък белег. На челото."
Бейкър се втренчи в бележника.
- Това е Рей Бут. Брат на жена ми. Е, много ти благодаря, момче. Още няма пет сутринта, а вече ми съсипа целия ден.
Ник се ококори и направи неловък съчувствен жест.
- Добре де, няма нищо - промърмори Бейкър по-скоро на себе си, отколкото на Ник. - Открай време си е такъв. И Джени го знае. Колко я е пердашил, като бяха малки... Ама все пак й е брат, тъй че тая седмица май ще трябва да спя на дивана.
Ник смутено наведе глава. След малко Бейкър го потупа по рамото и посочи устните си.
- Така или иначе, не вярвам да излезе нещо от цялата работа. Рей и скапаните му приятелчета просто ще отрекат всичко. Твоята дума срещу тяхната. Успя ли да цапардосаш някого?
„Ритнах Рей в корема - написа Ник. - И ударих един по носа. Може да съм го строшил."
- Рей се мотае най-често с Винс Хоган, Били Уорнър и Майк Чилдрис - каза шерифът. - Ако спипам Винс насаме, може би ще го накарам да пропее. Безгръбначен е като умряла медуза. Стане ли работата, ще се заема с Майк и Били. А пък онзи пръстен е спомен на Рей от луизианския университет. Изхвърлиха го още след втория семестър. - Той помълча, барабанейки с пръсти по ръба на чинията. - Е, ако си решил твърдо, може и да опитаме. Обаче отсега те предупреждавам, че едва ли ще ги осъдим. Може да са зли и страхливи като бездомни псета, но все пак са тукашни момчета, а ти си някакъв глухоням скитник. А ако им се размине, няма да те забравят.
Ник се позамисли. Не можеше да пропъди спомена как ония го подмятаха като окървавено плашило, а устните на Рей се кривяха, оформяйки думите: „Сега ще му изпия кръвчицата. Ритна ме, педалът му с педал." Отново усети как смъкват от гърба му старата, удобна раница, с която не се бе разделял нито ден през последните две години.
Той надраска две думи в бележника и ги подчерта дебело.
„Да опитаме."
Бейкър въздъхна и кимна.
- Добре. Винс Хоган работи в дъскорезницата... макар че „работи" е силно казано. По-често се скатава от работа. Ако не възразяваш, около девет смятам да отскочим дотам. Притиснем ли го здравата, може би ще пропее.
Ник кимна.
- Боли ли те устата? Док Соумс остави някакви хапчета. Каза, че сигурно ще те боли ужасно.
Ник скръбно кимна.
- Ей сега ще ти ги дам. После... - Той не довърши и Ник видя в своя безмълвен свят как шерифът изстреля в кърпичката си няколко мощни кихавици. - А пък и туй отгоре на всичко - продължи Бейкър, но вече се обръщаше и Ник хвана само първите думи. - Здравата съм настинал. Божичко, славен живот, нали? Добре дошъл в Арканзас, мой човек.
Той взе хапчетата и се върна при Ник. След като му подаде чаша вода, лекичко разтърка шията под ъгъла на челюстта си. Определено беше подута и го болеше. Подути сливици, кашлица, хрема, лека температура... Да, чудесен ден се очертаваше.

10.
Лари се събуди с умерен махмурлук, с отвратителен вкус в устата, сякаш малко драконче я бе използвало вместо нощно гърне, и с чувството, че не си е на мястото.
Леглото беше единично, но с две възглавници. Отнякъде долиташе мирис на пържен бекон. Той седна, зърна през прозореца навъсеното нюйоркско утро и първата му мисъл бе, че през нощта с къщите в Бъркли е станало нещо ужасно -изглеждаха опушени, мръсни, стари. После започна да си припомня предната вечер и осъзна, че това не е Бъркли, а Фордхам. Намираше се в малко апартаментче на втория етаж над Тремънт Авеню и майка му сигурно се чудеше къде ли е бил цяла нощ. Дали снощи му бе хрумнало да се обади, да й каже поне нещичко, та било то и опашата лъжа?
Той стъпи на пода и откри смачкан пакет „Уинстън" с една последна цигара вътре. След малко намери и зелена запалка еднодневка. Цигарата имаше вкус на фъшкии от умрял кон. Беконът в кухнята продължаваше да цвърчи като развалено радио.
Момичето се казваше Мария и работеше като... как го рече? Май нещо като „специалистка по хигиена на устната кухина". Лари нямаше представа как е с хигиената, но с устната кухина определено си я биваше. Смътно си припомняше чувството, че го изсмукват като сурово яйце. Спомни си още, че от евтиното стерео в хола Кросби, Стилс и Наш пееха колко вода била изтекла под моста и колко време било изгубено за път. Е, Мария явно не обичаше да си губи времето. Малко се бе шашнала, когато разбра, че говори с онзи Лари Ъндърууд. Някъде по малките часове май бяха прекъснали веселбата, за да търсят отворен магазин за грамофонни плочи - държаха на всяка цена да се сдобият със „Скъпа, де го твоя мъж?".
Той изстена тихичко и се помъчи да проследи събитията през вчерашния ден - от невинното начало до бурния, изсмукан финал.
„Янките" не бяха в града, това поне си го спомняше. Когато се събуди, майка му вече бе тръгнала на работа, но преди това бе оставила върху кухненската маса програмата да „Янките" и бележка: „Лари, както виждаш, „Янките" имат мачове извън града до 1 юли. Първата им среща тук е на четвърти. Ако нямаш нещо предвидено, защо не поканиш старата си майчица на стадиона? Ще те черпя бира и хот-дог. В хладилника има яйца и наденица, а ако предпочиташ сладко, в шкафа ще намериш кифлички. И умната, момче." Следваше типичен за нея послепис: „От хлапетата, с които дружеше, не е останал почти никой. Прав им път на тия хаймани. Обаче мисля, че Бъди Маркс още работи в печатницата на Стрикър Авеню."
Той примижа болезнено при спомена за бележката. Нито „Скъпи" пред името му, нито „Целувам те" накрая. Тя не си падаше по празните приказки. Истината беше в хладилника. Дявол да го вземе, докато Лари си отспиваше след пътуването през Америка, тя бе намерила време да изтича по магазините и да накупи любимите му ястия. Нищо не бе забравила -просто страх да те хване. Консервирана шунка „Дейзи". Килограм истинско масло - как ли можеше ла си го позволи с тая мизерна заплата? Дванайсет бутилки кока-кола. Наденички. Телешкото вече киснеше в тайнствената марината на Алис Ъндърууд, която отказваше да съобщи рецептата дори на собствения си син, а в хладилника имаше грамадна опаковка сладолед с праскови. И торта „Сара Ли". С ягоди.
Смътно предчувствие го бе накарало да отскочи до банята - не толкова за да си облекчи мехура, колкото да надникне в шкафчето над мивката. И бе открил новичка четка за зъби на старата стойка, където преди години се сменяха една подир друга детските му четки. Освен това имаше пакетче самобръсначки за еднократна употреба, крем за бръснене „Барбасол" и даже шишенце одеколон „Олд спайс". „Не е кой знае какво - би казала майка му, Лари буквално я чуваше как го изрича, - обаче за тия пари мирише доста добре."
Бе постоял така, загледан в новите вещи, после бе взел в ръка тубата с паста за зъби. Никакво „Скъпи", никакви „Целувки". Само нова четка, нова паста за зъби, нов одеколон. Всички знаят, че любовта е сляпа, но понякога тя е и няма. Докато си миеше зъбите, той се бе запитал дали от това не става идея за песен.
Спомените му секнаха, защото специалистката по хигиена на устната кухина се появи, облечена само с тънки розови гащички. 
- Здрасти, Лари - каза тя.
Беше ниска, хубавичка, смътно напомняше Сандра Дий и гърдите й се целеха насреща му без никакво намерение да провисват. Как беше онзи стар) майтап? Страшна работа братче, мацката имаше чифт пищови и пушкало едър калибър. Ха-ха, много смешно. Значи беше минал пет хиляди километра, за да прекара една нощ при някаква непозната с човекоядски наклонности и физиономията на Сандра Дий.
- Здрасти - отвърна той и стана от леглото. Беше гол, но дрехите му се валяха наоколо. Започна да се облича.
- Ако искаш, мога да ти дам халат. За закуска имаме херинга и бекон.
Херинга и бекон? Стомахът му се сгърчи от ужас.
- Не, скъпа, трябва да бягам. Имам среща.
- Ей, не можеш да ме зарежеш така...
- Много е важно, честна дума.
- Ми че аз не съм ли важна?
Гласът й бе станал пронизителен. Лари усети, че главата започва да го цепи. Кой знае защо, в мислите му изникна образът на Фред Флинстоун, готов да изкрещи с цялата мощ на нарисуваните си гърди: „УИЛМАААА!"
- Като те слушам, май си родом от Бронкс, сладурче - каза той.
- Туй пък кво беше? - Жената сложи ръце на кръста си, стискайки мазната решетеста лъжица в юмрук като някакво метално цвете. Гърдите й се люшнаха изкусително, но в момента Лари не бе склонен да се поддава на изкушения. Той нахлузи панталона и го закопча. - Добре де, като съм от Бронкс, да не съм черна? Кво имаш против Бронкс? Да не си расист случайно?
- Нямам нищо против и не съм расист - каза Лари и пристъпи бос към нея. - Слушай, срещата е с майка ми. Пристигнах само преди два дни, а снощи не й се обадих... или съм се обадил, а? - запита той с плаха надежда.
- На никого не си се обаждал - унило промърмори тя. -Да де, сигурно ще е майка ти, бас държа.
Лари се върна до леглото и надяна мокасините.
- Така е. Честна дума. Тя работи в сградата на „Кемикъл Банк". Чистачка е. В днешно време на това сигурно му викат „контрол по чистотата" или нещо подобно.
- И се обзалагам, че не си онзи Лари Ъндърууд с плочата.
- Мисли каквото си щеш. Трябва да бягам.
- Абе, кур сплескан! - избухна тя. - Ми кво да правя с туй, дето го приготвих за закуска?
- Метни го през прозореца - предложи Лари.
Тя изпищя от ярост и го замери с лъжицата. Във всеки друг ден от живота си Лари би останал невредим. Един от основните закони на физиката гласи, че решетеста лъжица не може да лети по права траектория, ако е хвърлена от разгневена специалистка по хигиена на устната кухина. Само че този път се случи прословутото изключение, което потвърждава правилото. Лъжицата се преметна, отскочи нагоре, после надолу и го халоса право по челото. Той почти не усети болка. Видя капките кръв по килима едва когато се наведе да вдигне лъжицата. Хвана я, пристъпи напред и кресна:
- Заслужаваш да те напердаша по задника с туй чудо! Тя се сви и заплака.
- Ми да. Що пък не? Ти си бил голям юнак. Чукаш и бягаш. Пък аз те мислех за свястно момче. Хич не си никакво свястно момче.
Няколко сълзи се стекоха по бузите й, увиснаха от челюстта и капнаха върху гърдите. Лари гледаше като омагьосан как една от тях плъзна надолу, докато стигна връхчето на дясната гърда. Увеличаваше като лупа. Ясно различи през нея порите и едно черно косъмче. „Боже Господи, полудявам" - мина му изумена мисъл.
- Трябва да вървя - каза той.
Бялото му сако беше захвърлено до леглото. Взе го и го преметна през рамо.
- Хич не си никакво свястно момче! - изплака тя подир него, докато минаваше в хола. - Тръгнах с теб само щото те мислех за свястно момче!
От вида на хола му се прииска да стене с пълен глас. Върху канапето, където според неясните му спомени бе протекъл ритуалът на изсмукването, се търкаляха поне двайсет бройки от „Скъпа, де го твоя мъж?". Още три лежаха на масичката до прашната стереоуредба. На отсрещната стена висеше огромен постер с физиономиите на Райън О'Нийл и Али Макгроу. Не се оплаквай, драги, сам даде да те изсмучат, ха-ха. Божичко, аз май наистина полудявам.
Жената стоеше на вратата към спалнята, все още разплакана и някак жалка с розовите си гащички. Лари забеляза драскотина от бръснене върху левия й прасец.
- Слушай, вземи да се обадиш тия дни - каза тя. - Не ти се сърдя.
Би трябвало да отговори „Непременно" и всичко щеше да свърши. Но вместо това от устата му излетя идиотски смях, последван от думите:
- Загоряха ти херингите.
Тя изрева и се хвърли към него, но още на третата крачка се препъна в някаква възглавница. Докато падаше, лявата й ръка закачи полупразна бутилка мляко и съвсем празна бутилка от уиски. „Боже милостиви - помисли Лари, - нима сме ги смесвали тия неща?"
Побърза да се измъкне навън и хукна по стълбите. Докато прескачаше последните шест стъпала преди изхода, от горната площадка долетяха крясъци:
- Хич не си никакво свястно момче! Хич не си...
Той затръшна вратата зад гърба си и насреща му лъхна мъглив, влажен въздух с мирис на пролетни дървета и автомобилни газове. Стори му се истинско благоухание след миризмата на пържена риба и застоял цигарен дим. Откри между пръстите си обгорелия филтър от оная шантава цигара, метна го в канавката и вдъхна дълбоко прохладния въздух. Добре дошъл, приятел, най-после избяга от лудостта. Ела при нас, в прекрасния нормален свят и нека...
Над главата му изтрещя разтворен прозорец и той веднага се досети какво ще последва.
- Да пукнеш дано! - отекна пронизителен писък. Гласът определено беше като на улична търговка от Бронкс. - Влак да те сгази в метрото, скапаняк шибан! Хич не си никакъв певец! В леглото си лайно и половина! Въшка! А пък туй си го заври в задника! На майка си да го занесеш, въшка такава!
Шишето от мляко изсвистя през прозореца на спалнята. Лари пъргаво отскочи. Шишето гръмна в канавката като бомба и обсипа улицата със ситни късчета стъкло. След миг бутилката от уиски се запремята из въздуха и избухна почти пред краката му. Кой знае още с какви боеприпаси разполагаше оная горе, но във всеки случай имаше страхотен мерник. Лари прикри главата си с ръце и побягна. Лудостта май нямаше намерение да свършва.
На изпроводяк го догони гръмогласен победен рев, изпълнен с най-екзотичните интонации на черните квартали:
- ЦУНИ МИ ГЪЗА, СКАПАНО КООООПЕЛЕ!
Сетне вече беше зад ъгъла, катереше се по надлеза и с треперлив, почти истеричен смях гледаше минаващите отдолу коли.
- Не можа ли да уредиш положението малко по-свястно? , запита се той, без изобщо да усеща, че говори на глас. -Абе, братко, ти си бил голям левак. То не беше сцена, не беше чудо. Кофти работа, мой човек.
Изведнъж осъзна, че си говори сам, и отново го напуши смях. После в стомаха му се надигна мътна, замайваща вълна и той стисна очи с всичка сила. Нейде в Центъра за мазохизъм прещрака някакво реле и в главата му отекна гласът на Уейн Стьки: ,Има в теб нещичко, дето е като да захапеш станиол."
Беше се държал с онова момиче като с дърта проститутка рано сутрин след групов секс.
Хич не си никакво свястно момче.
Не е вярно. Не е вярно.
Но когато на голямата веселба хората протестираха срещу решението му да ги прогони, той бе заплашил, че ще повика полиция, и говореше съвсем искрено. Нали? Да. Да, щеше да го направи. Вярно, повечето бяха непознати, не му пукаше на шишарката за тях, но имаше и неколцина стари приятели. А онова копеле Уейн Стьки стоеше на прага със скръстени ръце като предвестник на Страшния съд.
На излизане Сал Дориа бе рекъл: „Щом успехът съсипва и момчета като теб, Лари, съжалявам, че не си остана да свириш по заведенията."
Той отвори очи, слезе от надлеза и се огледа за такси. Добре де, номерът е ясен. Опечалени приятели. Само че ако Сал беше чак такъв приятел, защо ме доеше толкова усърдно? Просто бях кръгъл глупак, а на никой не му е кеф да открие, че глупакът е поумнял. Това е истината. : Хич не си никакво свястно момче.
- Свястно момче съм - унило промърмори той. - Ама на кой ли му дреме?
Зададе се такси и Лари размаха ръка. Колата сякаш се поколеба, после отби към тротоара и той се сети, че има кръв по челото. Бързо отвори задната врата и се вмъкна, преди шофьорът да е размислил.
- Манхатън. „Кемикъл Банк" на Парк Авеню. Таксито ловко се вмъкна между колите.
- Имаш рана на челото, приятел - подхвърли шофьорът.
- Едно момиче ме замери с лъжица - разсеяно обясни Лари. Шофьорът го удостои с лицемерна съчувствена усмивка и продължи да кара, оставяйки го насаме с трудната задача да измисли какво ще обясни на майка си за миналата нощ.

11.
Във фоайето Лари откри уморена възрастна негьрка, която му обясни, че Али Ъндърууд май проверява инвентара в склада на двайсет и четвърти етаж. Качи се в асансьора, усещайки как хората наоколо хвърлят погледи към челото му и веднага извръщат очи. Раната вече не кървеше, но бе покрита с грозна засъхнала коричка.
Двайсет и четвъртият етаж беше зает от канцелариите на някаква японска компания за фотоапарати и кинокамери. Цели двайсет минути Лари обикаля по коридорите, безуспешно търсейки майка си. Чувстваше се като последен идиот. Повечето служители на компанията бяха американци, но имаше и достатъчно японци, за да се чувства със своите сто осемдесет и пет сантиметра не само последен, а и твърде висок идиот. Дребните мъже и жени с дръпнати очи гледаха засъхналата кръв по лицето и ръкава на сакото му с безизразни усмивки, в които се таеше ориенталско коварство.
Най-сетне зад огромните папрати в един ъгъл зърна врата с надпис ПОЧИСТВАНЕ И ПОДДРЪЖКА. Завъртя дръжката. Беше отключено и той надникна вътре. Майка му наистина беше там, облечена с безформена сива престилка, ластични чорапи против разширени вени и платнени обувки с каучукови подметки. Косата й беше пристегната плътно с черна мрежичка. Стоеше с гръб към него. Държеше някакъв списък и броеше кутиите препарат за почистване, подредени по високите лавици. Изведнъж Лари усети неудържимо желание да се обърне и да избяга. После да иде право в гаража на две пресечки от нейния апартамент и да вземе датсуна. Нищо, че беше платил за два месеца. Просто да седне в колата и да отпрати. Накъде? Накъдето и да е. Бар Харбър, Мейн. Тампа, Флорида. Солт Лейк Сити, Юта. Всяко място беше добре дошло, стига само хоризонтът милосърдно да укрива Дюи Тестето и този килер, изпълнен с дъх на сапун. Дали е от луминесцентното осветление или от раната на челото, но главата го цепеше просто непоносимо. Я стига си циврил, скапаняк такъв. - Здравей, мамо - каза той.
Жената леко трепна, но не се обърна.
- А, Лари. Значи се върна.
- Аха. - Той пристъпи от крак на крак. - Исках да ти се извиня. Трябваше снощи да се обадя...
- Да. Нямаше да е зле.
- Бях с Бъди. Ние... ъъъ... малко се пораздвижихме. Обикаляхме из града.
- Така си и мислех. Нещо от тоя сорт.
Тя избута до етажерката малка табуретка, стъпи на нея и взе да брои бурканите с паркетин на горния рафт, докосвайки с пръсти всеки от тях. Трябваше да се повдига на пръсти и когато зърна над края на ластичните чорапи сбръчкана бяла плът, Лари бързо извърна очи, защото в главата му изневиделица изплува притчата за третия син на Ной, който видял как баща му лежи пиян и гол върху рогозката. Заради тоя грях горкият образ бил обречен навеки да бъде дървар и водоносец. И затова, драги приятели, днес ни спохождат расови вълнения. Слава на Господа.
- Само това ли имаше да ми кажеш? - запита майка му, като го погледна за пръв път.
- Ами... да кажа къде съм бил и да ти се извиня. Грозно постъпих.
- Да, - съгласи се тя. - Но ти винаги си имал и грозни черти в характера, Лари. Да не мислиш, че съм забравила?
Лицето му пламна.
- Слушай, мамо...
- Имаш рана на челото. Да не би някоя стриптизьорка да те е одрала със сутиен? - Тя пак се обърна към етажерката, привърши с горния ред буркани и отметна нещо в списъка. - Тая седмица някой пак е прибрал два буркана паркетин. Ама че народ.
- Дойдох да ти кажа, че съжалявам! - повиши глас Лари. Трепна не тя, а той самият. Мъничко.
- Да, каза го вече... Ако не спрат тия пусти кражби на паркетин, мистър Гиогън пак ще ни чете конско.
- Не съм се бил по кръчмите и не съм ходил на стриптийз. Нищо подобно. Беше просто...
Така и не довърши. Майка му се извърна с подигравателно вдигнати вежди - Лари отлично помнеше това изражение.
- Какво беше?
- Ами... - Напразно се мъчеше да измисли правдоподобна лъжа. - Беше... Ъъъ... Беше... решетеста лъжица.
- Значи някой те е помислил за пържено яйце? Страхотно сте си прекарали тая нощ двамата с Бъди.
Пак бе забравил, че тя умее да го обгражда с примки. Открай време си беше такава и навярно никога нямаше да се промени
- Момиче беше, мамо. Замери ме с лъжицата.
- Е, няма що, добре се е прицелила - каза Алис Ъндърууд и отново му обърна гръб. - Тая проклетница Консуело пак крие заявките. Не че има голяма полза от тях; каквото ни трябва, никога не идва, обаче ни затрупват с разни глупости дето, да ме убиеш, не знам какво да ги правя.
- Мамо, сърдиш ли се?
Тя изведнъж отпусна ръце. Раменете й провиснаха.
- Не ми се сърди - прошепна Лари. - Нали не се сърдиш? А? Алис се обърна и той забеляза в очите й неестествен блясък
- е, всъщност си беше съвсем естествен, но едва ли се дължеше само на луминесцентните лампи. В главата му съдбовно отекна гласът на момичето с устната кухина: „Хич не си никакво свястно момче." Защо изобщо се бе прибрал у дома, ако смяташе да й сервира подобни истории... и да се оправдава с нейното поведение?
- Лари - тихо изрече тя. - Лари, Лари, Лари.
За момент му се стори, че това ще е всичко; дори се надяваше да е така.
- Само това ли можеш да кажеш? „Не ми се сърди, моля те, мамо, не се сърди." Слушам те по радиото и макар че не харесвам песента, много се гордея. Хората питат дали наистина си ми син и аз казвам: да, Лари е. Казвам им, че пееш още от малък и не лъжа, нали?
Той кимна безпомощно, защото не смееше да проговори.
- Разправям им как още в първия гимназиален клас взе китарата на Дони Робъртс и след половин час свиреше по-добре от него, макар че той ходеше на уроци от години. В теб има талант, Лари, не е нужно някой да ми го казва, особено пък ти. Сигурно си го усещал, защото само от липса на талант не съм те чувала да се оплакваш. После си тръгна. Опявам ли ти за това? Не. Момчетата и момичетата винаги си тръгват. Такъв е светът. Може и да не ни харесва, но така е. А сега се връщаш. Трябва ли някой да ми обясни защо? Не. Връщаш се, защото може и да си стигнал върха на хитовете, обаче си се забъркал в някаква каша там, на Западния бряг.
- В нищо не съм се забърквал! - разпалено възрази той.
- Забъркал си се и още как. По всичко личи. Отдавна съм ти майка, Лари, тъй че не ми пробутвай врели-некипели. Винаги си бил такъв - нямаш ли неприятности на главата веднага хукваш да ги търсиш. Понякога съм си мислила, че с радост минаваш на другия тротоар, само и само да стъпиш в кучешко лайно. Бог ще ми прости злата дума, защото знае, че казвам истината. Дали ти се сърдя? Не. Разочарована ли съм? Да. Надявах се, че ония места ще те променят. Но съм грешила. Тръгна си като малко момченце в мъжко тяло и се връщаш съвсем същият, само дето си с модна прическа. Знаеш ли защо си дойде според мен?
Той я гледаше, искаше да каже нещо, но единственото, което му хрумна, би вбесило и двамата: „Не плачи, мамо, моля те."
- Мисля, че си дойде, защото нямаш представа къде другаде да отидеш. Нямаш представа кой друг би те приел. Никому не съм казвала лоша дума за теб, Лари, даже на собствената си сестра, но щом ме докарваш дотам, ще ти кажа точно какво мисля. Мисля, че си използвач. Винаги си бил такъв. Сякаш когато те е създавал в моето тяло, Господ е пропуснал нещо. Не че си лош, не това имам предвид. Бог ми е свидетел, след смъртта на баща ти живяхме из разни места, където би станал същинско чудовище, ако имаше зла жилка в теб. Най-лошото, дето си правил, май беше, когато те спипах да драскаш неприлична дума в коридора на оная сграда в Куинс. Помниш ли?
Лари помнеше. Тогава тя бе написала същата дума на челото му и после го бе накарала да обиколи квартала три пъти. Повече никога не му бе хрумвало да драска по стени или стълбове.
- Най-страшното, Лари, е, когато имаш добри намерения. Понякога ми се струва, че бих си отдъхнала, ако беше наистина зъл. А сега сякаш отлично разбираш къде е бедата, но не и как да я отстраниш. Аз също не знам. Докато беше малък, опитах по всички възможни начини. Оная дума на челото ти беше само един от тях... вече се бях отчаяла, инак за нищо на света не бих постъпила тъй жестоко с теб. Използвач си, това е. Дойде при мен, защото знаеше, че съм длъжна да давам. Не на всички, но на теб непременно.
- Ще се изнеса - каза той и всяка отделна дума се отронваше от гърлото му като сухо кълчищено топче. - Още днес.
И чак тогава му хрумна, че просто не е в състояние да се изнесе, поне докато Уейн му изпрати поредния чек за процентите... или по-точно остатъците, след като най-настървените псета в Лос Анджелес са отхапали своя пай. Имаше си Достатъчно текущи разходи - наем за паркинга и поредната вноска за колата, която трябваше да изпрати най-късно до петък, ако не искаше да го търсят чрез полицията. А след снощния гуляй, който бе започнал тъй невинно в компанията на Бъди, годеницата му и нейната приятелка с устната кухина (чудесно момиче от Бронкс, Лари, ще ти допадне, има страхотно чувство за хумор), парите малко не му достигаха Или не. Откровено казано, просто беше останал без пукнат грош. При тази мисъл го обзе паника. Къде да отиде, ако напусне апартамента на майка си? В хотел? Да, ако става дума за някой развъдник на дървеници. На всяко друго място портиерът би се скъсал от смях, а после би му рекъл да се пръждосва. Беше облечен прилично, но портиерите знаеха. Винаги знаеха, копелетата. Направо надушваха кой е с празен портфейл.
- Недей - тихо каза тя. -- Искам да останеш, Лари. Напазарувах специално за теб. Може би си забелязал. Пък и се надявах довечера да поиграем джин-руми. Лари неволно се усмихна.
- Мамо, изобщо не я разбираш тая игра.
- Да сложим по цент на точка и ще те отупам за нула време, малкия.
- Е, ако ти дам сто точки преднина...
- Слушай, момченце - изкиска се тя. - Май на тебе ще ти трябват сто точки преднина. Остани, Лари. Какво ще речеш?
- Добре - кимна той. За пръв път през този ден се чувстваше добре, наистина добре. Някакво тихо гласче нашепваше в ухото му, че пак използва, че си е все същият Лари, дето гледа да се повози за чужда сметка, но той не желаеше да слуша. В края на краищата собствената му майка го молеше. Вярно, преди това бе изрекла тежки думи, но молбата си е молба, нали така? - Слушай сега. На четвърти сме на стадиона, аз плащам билетите. И без това ще е за твоя сметка, като те одера довечера.
- Ти и домат не можеш да обелиш - добродушно отвърна тя и пак се покатери на табуретката. - В края на коридора има мъжка тоалетна. Бягай да се поизмиеш. После вземи от чантата ми десет долара и иди на кино. Тук-там по Трето Авеню все още има свестни салони. Само не се пъхай из ония бърлоги около Четирийсет и девета улица и Бродуей.
- Скоро ще дойде мой ред да ти давам - обеща Лари. -Тази седмица песента е на осемнайсето място в класацията на „Билборд". Като идвах насам, прелистих списанието на един павилион.
- Чудесно. Щом си толкова богат, защо не го купи? Изведнъж нещо заседна на гърлото му. Той опита да се изкашля, но това не помогна.
- Добре де, не ми обръщай внимание - каза майка му. -
език като своенравен кон. Хукне ли веднъж, няма, додето не се измори. Знаеш ли какво? Вземи петнайсет, Лари. Назаем. Знам, че ще ми ги върнеш рано или късно.
- Ще ти ги върна - кимна Лари. После пристъпи напред и я дръпна за роклята като малко дете. Тя сведе глава към него. Лари се надигна на пръсти и я целуна по бузата. -Обичам те, мамо.
По лицето й се изписа изненада - не от целувката, а от думите, или може би от тона, с който бяха изречени.
- Ами че аз си го знам, Лари.
- А пък онуй, дето го рече... че съм имал неприятности. Права си, има такова нещо, но не е...
Гласът й внезапно стана строг и студен. Толкова студен, че го обзе страх.
- Не искам нищо да знам.
- Добре. Слушай, мамо, кой е най-добрият киносалон наоколо?
- „Лукс Туин", обаче не знам какво дават в момента.
- Няма значение. Знаеш ли какво си мисля? Има три неща, които се намират из цяла Америка, но само в Ню Йорк са на висота.
- Тъй ли, мистър критик от „Ню Йорк Таймс"? И кои са те?
- Филми, бейзбол и хот-дог. Майка му се разсмя.
- Не си глупав, Лари... и никога не си бил.
После той отскочи до мъжката тоалетна. Изми кръвта от челото си. Върна се и отново целуна майка си. Взе петнайсет долара от протритата черна чанта. Отиде в „Лукс Туин". И два часа гледа как някакъв полудял, злобен призрак на име Фреди Крюгер завлича сума ти девойчета в тресавището на собствените им кошмари, където загиват всички освен една -главната героиня. Изглежда, накрая загина и Фреди Крюгер, но нещата не бяха много ясни, а тъй като филмът беше продължение на нещо по-старо и имаше доста публика, Лари реши, че тоя тип с бръсначи на пръстите скоро ще се завърне на екрана. Изобщо не подозираше, че един досаден звук зад гърба му вещае края на всичко: нямаше да има никакво продължение, а съвсем скоро нямаше да има и филми.
На задния ред някой кашляше.

12.
В дъното на гостната имаше грамаден старинен часовник. През целия си живот Франи Голдсмит бе слушала равномерното му тиктакане. Този звук се бе превърнал в символ на стаята, която тя никога не бе обичала, а в дни като днешния направо я ненавиждаше.
От всички помещения най-много обичаше работилницата на баща си. Тя беше в бараката между къщата и хамбара. Вътре се влизаше от кухнята през малка вратичка, висока едва метър и половина и почти напълно прикрита зад масивната стара печка. Хубавото започваше още от самата врата - мъничка и потайна, тя вълнуващо напомняше ония, които се срещат в приказките и детските фантазии. Когато порасна малко, Франи трябваше да се привежда на влизане, също като баща си - майка й посещаваше работилницата само в изключителни случаи. Вратата винаги й напомняше за „Алиса в страната на чудесата" и тя дълго бе скривала дори от баща си мечтата, че някой ден няма да открие зад нея работилницата на Питьр Голдсмит. Вратата ще води към тайнствен подземен тунел от Страната на чудесата до Хобитово - тесен, но някак уютен тунел със заоблени стени и стърчащи от тавана дебели корени, в които можеш здравата да си чукнеш главата. Тунел, който не мирише на пръст, влага, гадинки и червеи, а е изпълнен с аромат на канела и щрудел, защото малко по-нататьк извежда в кухнята на Торбодън, където господин Билбо Торбинс празнува сто и единайсетия си рожден ден...
Уви, уютният тунел така и не се появи, но за Франи Голдсмит, израснала в тази къща, бе достатъчно и самото съществуване на работилницата (понякога наричана от баща й просто „барачката", а от майка й - „онова мръсно място, където баща ти ходи да пие бира"). Вътре имаше загадъчни инструменти и приспособления. Огромен стар скрин с хиляди чекмеджета, всяко от тях претъпкано догоре. Гвоздеи, винтове, бургии, шкурка (от трите вида: груба, по-груба и най-груба), линии, нивелири и още безброй неща, чиито имена не знаеше нито тогава, нито днес. В работилницата беше сумрачно, светлината идваше само от покритата с паяжини четирийсетватова крушка и от светлия кръг на мощната настолна лампа, насочена винаги към онова, което работеше баща й в момента. Миришеше на прах, смазка и тютюн за лула. От ония дни й бе останало твърдото убеждение: всеки баща трябва да пуши. Лула, пури, цигари, марихуана, хашиш, листа от маруля, каквото и да е, но да пуши. Защото миризмата на дим сякаш бе станала неразделна част от нейното детство.
Подай ми онзи ключ, Франи. Не, по-малкия. Как беше днес в училище?... Тъй ли?... Че защо пък те е блъснала тая Рути Сиърс?... Да, лоша работа. Зле си се ожулила. Ама пък много ти отива на рокличката, не мислиш ли? Ех, ако можеше Рути Сиърс пак да те блъсне, че да си ожулиш и другото коляно. Да ти станат еднакви. Ще ми подадеш ли сега голямата отвертка? Не, другата, с жълтата дръжка.
Франи Голдсмит! Незабавно излизай от онова мръсно място и бягай да се преоблечеш! НЕ-ЗА-БАВ-НО! Ще се изцапаш!
Дори и днес, на двайсет и една години, тя би могла да мине приведена през ниската вратичка, да застане между тезгяха и старата тенекиена печка, от която лъхаше тъй чудесна топлина през студените зимни дни, и да усети поне отчасти какво е да бъдеш мъничко момиченце, растящо в този дом. Чувството беше някак призрачно и към него винаги се примесваше печал за почти забравения брат Фред, чието детство бе секнало тъй жестоко и внезапно. Би могла да застане там и да усети всепроникващата миризма на смазка, на влага, на бащината лула. Навън рядко се сещаше какво е да бъдеш малка, тъй странно малка, но в работилницата понякога успяваше да си спомни и тогава я изпълваше мека радост. Виж, гостната беше друго нещо. Гостната.
Ако работилницата бе символ на всичко хубаво в детството, свързано с призрачния аромат на бащината лула (когато я боляха ушите, понякога той лекичко духваше пушек в тях, като непременно я караше да обещае, че няма да каже на майка си - тя би изпаднала в истерия), то в гостната се спотайваше всичко, което би искала да забрави от своето детство. Отговаряй, като те питам! Само знаеш да чупиш! Виж се на какво приличаш! Бегом горе да се преоблечеш! Ти никога ли не мислиш? Франи, не си опипвай дрехите, хората ще помислят, че имаш бълхи. Какво ще си рекат чичо Ендрю и леля Карлин? Умрях от срам за теб! Гостната бе място, където не обелваш нито дума, където те сърби, но не смееш да се почешеш, гостната означаваше безпрекословно подчинение скучни разговори, роднинско пощипване по бузата, забранено кихане, забранена кашлица и най-вече забранени прозявки.
Часовникът беше най-важното в тази стая, където вечно витаеше майчиният дух. Изработен през 1889 година от дядото на Карла, Тобиас Даунс, той почти незабавно се бе превърнал в родова скъпоценност, опакована предпазливо и с много грижи, за да бъде пренесена от място на място (първоначално часовникът бе видял бял свят в Бъфало, щат Ню Йорк, или по-точно в работилницата на Тобиас - несъмнено разхвърляно и опушено място, досущ като работилницата на Питър, макар че Карла би сметнала подобна забележка за съвършено неуместна); понякога бе преминавал по наследство от ръце в ръце, когато се случеше рак, сърдечен удар или нещастен случай да пресече някой клон от короната на родословното дърво. Бе заел мястото си в гостната преди трийсет и шест години, когато Питър и Карла Голдсмит се нанесоха в тази къща. Тук бе поставен и тук си остана, отмервайки с вечното си тиктакане късчета време от една съсухрена епоха. „Някой ден ще бъде и мой, ако го пожелая" - помисли Франи, гледайки пребледнялото от смайване лице на майка си. Но не го искам! Не го искам и няма да го взема!
В тази стая имаше сухи цветя под стъклени похлупаци. Имаше гьлъбовосив килим с втькани мътни изображения на рози. Имаше изящен сводест прозорец с изглед надолу по хълма към високия жив плет и шосето зад него. След като на кръстовището изградиха бензиностанция, Карла бе тормозила мъжа си със свирепо упорство ден подир ден, докато го накара да засади живия плет. А сетне продължи да го тормози, за да ускори растежа на храстите. Понякога Франи си мислеше, че тя с радост би приела и радиоактивни препарати в името на тая свещена цел. С постепенния растеж на плета упреците започнаха да затихват и навярно щяха да затихнат окончателно след година-две, когато храстите успееха да изличат напълно бензиностанцията от неприкосновения поглед на обитателката на гостната.
Или поне щяха да затихнат по тази тема.
Тапети с изображения на широки зелени листа и розови цветя, напомнящи по оттенък розите на килима. Старинна американска мебел и широка двойна врата от тъмен махагон. Декоративна камина, в която открай време голяма брезова цепеница лежеше върху безукорно чисто тухлено огнище без никаква следа от сажди. Днес цепеницата навярно бе тъй пресъхнала, че още от първата искра би лумнала като прахан. Над нея имаше огромен казан, от който би излязла чудесна детска вана. Той беше наследство от прабабата на Франи и висеше от памтивека над вечната цепеница. За да довърши общата картина, над лавицата на камината бе закачена задължителната прастара пушка-кремъклийка.
Късчета време от една съсухрена епоха.
Един от най-ранните й спомени бе как се напишка върху гьлъбовосивия килим с втькани мътни изображения на рози. По онова време трябва да беше около тригодишна, все още зле дресирана и поради това я допускаха в гостната само при изключителни събития или по случайност. Така или иначе, бе попаднала вътре и недопустимото се бе случило тъкмо защото видя как майка й тича насреща, за да го предотврати. Изпусна се и майка й изкрещя от ужас, когато видя как по сивия килим около дупето на детето плъзва тъмно петно. В крайна сметка петното бе изчезнало, но колко ли търпеливо търкане с течен сапун бе изисквало това? Господ навярно знаеше, но не и Франи Голдсмит.
Тук, в тази гостна бе слушала мрачните, подробни и многословни упреци, след като майка й ги завари с Норман Бърнстейн да се оглеждат взаимно в хамбара, струпали дрешките си на весела купчина върху съседната бала сено. Докато старинният часовник отмерваше късчета време от една съсухрена епоха, Карла я бе запитала дали ще й хареса, ако я изведе гола-голеничка на разходка по магистрала 1. Ще й хареса ли, а? Шестгодишната Франи се бе разплакала, но бе намерила отнякъде сили да не изпадне в истерия пред тая ужасна перспектива.
Спомняше си как на десетгодишна възраст връхлетя с колелото върху пощенската кутия, докато се озърташе да подвикне нещо през рамо на Джорджет Макгуайър. Резултатите бяха плачевни - рана на челото, разбит нос, раздрани колене и дори няколко секунди припадък. Когато се свести, тя закуцука по алеята към дома, разплакана и ужасена от гледката на толкова много кръв по себе си. Би отишла при баща си, но тъй като той беше на работа, нямаше друг изход, освен да влезе в гостната, където майка й сервираше чай на мисис Венър и мисис Прин. „Вън веднага!" - изкрещя майка й в първия миг, а сетне се втурна към нея и я прегърна с вопли. „О, Франи, миличкото ми, какво ти е станало, о, горкото ти носле!" Но докато сипеше утеха след утеха, тя не пропусна да я отведе към кухнята, където на пода нищо Нямаше да му стане от кръвта и Франи вече никога не забрави, че първите две думи не бяха „О, Франи!", а „Вън веднага!" На първо място винаги бе стояла гостната, където навеки тегнеше съсухрената епоха и нямаше място за жива кръв Може би и мисис Прин никога нямаше да забрави, защото Франи видя през сълзи как гостенката трепна и пребледня като ударена. От този ден мисис Прин престана да идва у тях.
В първия прогимназиален клас веднъж й писаха забележка за лошо поведение и въпросът естествено бе обсъден с майка й в гостната. В последния гимназиален клас три пъти бе наказвана за предаване на записки в час и това също бе обсъдено в гостната. Пак тук биваха разглеждани мечтите й за бъдеща кариера, които в крайна сметка неизменно се оказваха наивни и детински; тук се обсъждаха надеждите й, които излизаха грубовати и недостойни; тук се изслушваха нейните жалби, за да се окажат в най-добрия случай нежелателни, а по-често - досадни, малодушни и неблагодарни.
В тази гостна някога бяха сложили върху ниска поставка ковчега на брат й, отрупан с рози, хризантеми и момини сълзи, чийто сух аромат изпълваше стаята, докато в ъгъла часовникът отмерваше с безучастно тиктакане късчета време от една съсухрена епоха.
- Ти си бременна - отново повтори Карла Голдсмит.
- Да, майко.
Гласът й едва звучеше, но тя не си позволи да оближе устни. Вместо това ги стисна още по-здраво. И си помисли: „В работилницата на татко има едно малко момиче с червена рокличка и то винаги ще е там, ще се смее, скрито под тезгяха с голямото менгеме, или ще седи, прегърнало ожулените си коленца, зад скрина с хилядата чекмеджета. Това момиче е безкрайно щастливо. Но в гостната на майка ми има едно още по-малко момиче, което пишка по килима като невъзпитано куче. Като лошо, грозно, невъзпитано кутре. И то винаги ще е там, независимо колко ми се иска да го няма."
- О, Франи - проплака гласът на майка й. Тя притисна бузата си с длан като шокирана стара мома. - Как-е-могло-да-стане?
Въпросът на Джес. Тъкмо това я разлюти - майка й питаше също като него.
- Щом си родила две деца, би трябвало да знаеш как стават тия работи, майко.
- Не се прави на умна! - кресна Карла.
В разширените й очи лумна онзи пламък, който винаги бе ужасявал малката Франи. Тя пъргаво скочи на крака (някога и това плашеше малкото момиченце). Беше висока, с леко прошарена и грижливо поддържана коса, събрана на изящни високи къдрици над раменете на модната зелена рокля, изпод която се подаваха безупречни светлобежови чорапи. Както правеше винаги в трудни моменти, тя пристъпи към камината, На лавицата под кремъклийката лежеше дебел албум с кожени корици. Карла се увличаше от генеалогията и на тия страници бе събран целият й род - чак до 1638 година, когато първият достоверно установен предтеча се бе изтръгнал за кратко от безименните лондонски тълпи, за да бъде записан в старинните църковни книги под името Мъртън Даунс, франкмасон. Преди четири години бе публикувала родословното си дърво в списание „Генеалогия на Нова Англия".
Сега тя опипваше този албум с купища имена, събрани подир хиляди мъки - това бе свещена територия, където никой нямаше право да пристъпи. Но като я гледаше, Франи се запита за друго. Нима нейде вътре няма скрити джебчии? Или пияници? Или неомъжени майки?
- Как можа да сториш такова нещо на мене и на баща си? - най-сетне запита Карла. - Онзи хлапак Джес ли беше?
- Да, Джес. Той е бащата.
Карла болезнено сви вежди и повтори:
- Как можа да го сториш? Всичко дадохме, за да те възпитаме както трябва. Това е просто... проста.. - Тя закри лицето си с длани и се разплака. - Как можа да го сториш! Това ли ти е отплатата след всичко, което направихме за теб? Да идеш и... и... да се въргаляш като разгонена кучка! Лошо момиче! Лошо момиче!
Облегната безсилно на камината, тя избухна в ридания и закри очите си с длан, но другата й ръка продължаваше да се плъзга напред-назад по зелената кожена подвързия на албума. Старинният часовник тиктакаше все тъй невъзмутимо.
- Майко...
- Не ми говори! Вече каза достатъчно!
Франи неловко се надигна от стола. Имаше чувството, че краката й са дървени, но едва ли беше така, защото трепереха. Пръстите на десния се заплетоха в левия глезен. Тя загуби равновесие и падна с разперени ръце. Удари с глава масичката за кафе и събори на килима голямата ваза. Вазата не се счупи, но водата забълбука навън, за да оформи неправилно тъмно петно. - Гледай! - изкрещя Карла едва ли не победоносно. Сълзите бяха очертали под очите й тъмни кръгове от размазан грим. Изглеждаше изпита и почти обезумяла. - Гледай съсипа килима, бабиния килим...
Франи седеше разплакана на пода, замаяно разтриваше удареното място и искаше да каже на майка си, че това е само вода, но вече бе напълно объркана и нямаше представа дали е така. Наистина ли беше само вода? Или урина? Какво беше?
Все със същата злокобна пъргавина Карла Голдсмит грабна вазата и я размаха пред Франи.
- А сега какво смяташ да правиш, госпожичке? Може би се каниш да стоиш тук? Може би чакаш от нас храна и подслон, докато се шляеш из целия град? Сигурно. Обаче не! Не! Няма да позволя. Няма да позволя!
- Не искам да оставам тук - измънка Франи. - Ти това ли си мислеше?
- Че къде ще отидеш? При него ли? Не ми се вярва.
- Сигурно при Боби Ренгартьн в Дорчестър или при Деби Смит в Съмърсуърт. - Франи бавно събра сили и се изправи. Все още плачеше, но започваше да се разгневява. - Само че това не е твоя работа.
- Не било моя работа? - повтори Карла, продължавайки да стиска вазата. Лицето й бе пребледняло като платно. - Не било моя работа! Значи това, което вършиш под моя покрив, не е моя работа? Неблагодарна малка кучка!
И зашлеви дъщеря си с всичка сила. Главата на Франи се отметна назад. Тя престана да разтрива челото си и притисна бузата с длан, гледайки смаяно Карла.
- Това ти е благодарността задето те изучихме - отсече майка й, оголила зъби в страшна, безмилостна усмивка. - А сега никога няма да завършиш. След като се омъжиш за него...
- Няма да се омъжа за него. И ще продължа да уча. Очите на Карла се разшириха. Тя се вторачи във Франи недоверчиво, сякаш я мислеше за луда.
- Какви ги говориш? Аборт? Аборт ли ще правиш? Не ти стига, че си уличница, ами искаш да станеш и убийца?
- Смятам да родя детето. Ще се наложи да пропусна пролетния семестър, но мога да завърша и другото лято.
- С какви средства възнамеряваш да завършиш? С моите пари ли? Ако си решила нещо подобно, правиш си сметката без кръчмаря. Модерно момиче като теб навярно не се нуждае от родителска подкрепа, нали така?
- От подкрепа не бих се отказала - тихо прошепна Франи. - Колкото до парите... е, ще се справя някак.
- Нямаш капчица срам! - изкрещя Карла. - Мислиш само за себе си! Боже мой, как ще живеем с баща ти? Обаче това изобщо не те интересува! Ще разбиеш сърцето на баща си и...
- Чак пък да го разбие... - долетя откъм вратата гласът на Питьр Голдсмит и двете се извърнаха като по команда.
Той наистина беше на прага, но стоеше на почтително разстояние; връхчетата на работните му обуща спираха точно там, където килимът от гостната застъпваше по-вехтия килим в коридора. Франи внезапно осъзна, че именно на това място го е виждала стотици пъти. Влизал ли бе някога в гостната? Не си спомняше.
- Какво търсиш тук? - кресна Карла, забравила тутакси тревогите за бедното сърце на своя съпруг. - Нали каза, че днес ще работиш до късно.
- Сменихме се с Хари Мастърс - обясни Питър. - Фран вече ми каза, Карла. Ще ставаме дядо и баба.
- Дядо и баба! - изпищя тя, после от гърлото й изригна грозен, безумен смях. - Остави ме да се оправям както аз си знам. Значи първо е казала на теб, а ти си мълчал. Добре. Друго не съм и очаквала. Но сега смятам да затворя вратата и да уредим нещата помежду си. - Тя се усмихна горчиво към Франи. - Само двете... по женски.
Сетне протегна ръка към вратата и се накани да я затвори. Франи гледаше мълчаливо, все още замаяна и неспособна да разбере този внезапен изблик на жлъч и ярост.
Бавно, неуверено, Питър също протегна ръка и й попречи да затвори вратата.
- Питър, искам да оставиш този въпрос на мен.
- Знам, че искаш. Винаги съм те оставял. Но не и този път, Карла.
- Това не е твоя работа.
- Моя е - спокойно възрази той.
- Татко...
Карла се обърна към нея. Върху пребледнялото й лице пламналите скули изпъкваха като някаква странна татуировка
- Не му говори! - изкрещя тя. - Нямаш работа с него! Знам, че винаги си била способна да го склониш и за най-щурите си прищевки, да го омаеш с приказки, та да застане на твоя страна, каквото и да си сторила, но днес нямаш работа с него, госпожичке!
- Престани, Карла!
- Вън!
- Не съм влязъл. Сама виждаш, че...
- Не се подигравай! Вън от моята гостна!
И тя натисна вратата, като привеждаше глава все по-ниско и напрягаше рамене, докато заприлича на някакво странно същество - едновременно мъж, жена и бивол. Отначало Питьр я удържа с лекота, после трябваше да се понапрегне. Накрая жилите на шията му се изопнаха, макар че тя бе жена, при това с трийсет килограма по-лека.
Франи искаше да им изкрещи да престанат, искаше да каже на баща си да се махне, за да не гледат и двамата Карла в тоя пристъп на безумна ярост, който открай време бяха очаквали и днес го виждаха за пръв път. Но езикът й бе застинал неподвижно, като ръждясала панта.
- Вън! Вън от моята гостна! Махай се! Махай се! Махай се! Мръснико, пусни тая проклета врата и се МАХАЙ!
И тогава той я удари.
Плесницата прозвуча приглушено, дори някак деловито. Вместо от възмущение да хвръкне във въздуха сред облаци прах, старинният часовник продължаваше да тиктака както винаги. Мебелите също си стояха на място, без да надават възмутени стонове. Но лавината от яростни думи секна като прерязана с нож. Карла падна на колене и изтърваната врата се разтвори широко, като блъсна с тих звук един викториански стол с ръчно бродиран калъф върху високата облегалка.
- Не, о, не - изрече Франи с болезнен шепот.
Карла притисна бузата си с длан, надигна глава и се втренчи в съпруга си.
- Диреше си го вече от десетина години - изрече Питър с леко потрепващ глас. - Винаги съм си казвал, че се въздържам, защото не ми е приятно да удрям жени. Така е. Но когато някой - все едно дали мъж или жена - се превръща в куче и започва да хапе, тогава трябва да бъде усмирен. За едно съжалявам, Карла - че не събрах куража да го сторя по-рано. Щеше да е по-безболезнено и за двама ни.
- Татко...
- Мълчи, Франи - прекъсна я той с разсеяна строгост и младата жена се подчини. Гледайки отвисоко право в замръзналото, изумено лице на жена си, Питър продължи: - Наричаш я егоистка. Но всъщност ти самата си такава. След смъртта на Фред престана да се интересуваш от Франи. Беше решила, че от обичта боли и затова ще е по-безопасно да живееш сама за себе си. Ден след ден влачиш безцелен, себичен живот. Тук, в тази стая. Издигаш в кумир мъртвите от рода си и забравяш, че в семейството има и живи. Обзалагам се, че когато тя влезе да ти каже, че е в беда и се нуждае от помощ, първата ти мисъл е била какво ли ще кажат дамите от Градинския клуб и дали ще се наложи да отсъстваш от сватбата на Ами Лаудър. Болката променя хората, ала и цяло море от болка не може да промени даже най-дребния факт. Егоистката в тази къща си ти.
Протегна ръка и я вдигна. Тя се изправи като сомнамбул. Лицето й не се промени; очите й бяха все тъй разширени от смайване, В тях все още нямаше следа от предишната безмилостна стръв, но Франи смътно помисли, че това няма да е задълго.
Никак.
- Виновен съм, че те оставих да правиш каквото си искаш. Боях се от неприятности. Не исках да хвърлям камък в блатото. Както виждаш, и аз се държах себично. Когато Франи влезе в колежа, казах си: „Е, сега Карла е свободна да върши каквото иска, без да причинява болка на когото и да било, освен на самата себе си, а щом не забелязва страданието, може би наистина не страда." Грешах. И преди съм допускал грешки, но нито една не е била тъй жестока. - Той се пресегна и хвана раменете на Карла внимателно, но с непреодолима сила. - Чуй какво ще ти кажа като твой съпруг. Ако Франи се нуждае от подслон, значи може да остане тук - както е било до днес. Ако й трябват пари, може да ги вземе от моя портфейл - както винаги е могла. А ако реши да задържи детето, бъди така добра да се погрижиш за кръщавката. Може да си мислиш, че никой няма да дойде, но тя има приятелки, истински приятелки и те няма да я забравят. Ще ти кажа и още нещо. Ако има кръщавка, тя ще е тук. Точно тук, в тази проклета гостна.
Карла зяпна и от гърдите й се изтръгна протяжен звук. Отначало звукът ужасно напомняше свистенето на кипнал чайник. Сетне прерасна в пронизителен вой.
- Питър, в тази стая някога бе положен ковчегът на собствения ти син!
- Да. И затова не виждам по-подходящо място за освещаване на един нов живот. Това ще е кръвта на Фред. Живата кръв. Защото самият Фред е мъртъв от години, Карла. Отдавна се е превърнал в храна за червеите.
Тя изпищя и закри ушите си с длани. Питър се приведе и Дръпна ръцете й.
- Но червеите не са се добрали до твоята дъщеря и нейното бебе. Няма значение как е заченато; то е живо. Държиш се тъй, сякаш искаш да я пропъдиш, Карла. И какво ще ти остане тогава? Нищо, освен тази стая и един съпруг, който ще те ненавижда. Ако го сториш... би било по-добре да сме загинали и тримата заедно - аз, Франи и Фред.
- Качвам се горе да полегна - каза Карла. - Отвращавате ме. Мисля, че трябва да си легна.
- Ще ти помогна - обади се Франи.
- Не ме докосвай. Стой при баща си. Изглежда, че сте се наговорили как да ме унищожите пред очите на целия град Защо не вземеш просто да се настаниш в моята гостна Франи? Хайде, размажи кал по килима, хвърли в часовника пепел от камината. Защо не? Защо не?
Карла се разсмя и закрачи покрай Питър към коридора. Люшкаше се като пияна. Питър се опита да я прегърне. Тя се озъби и изфуча като котка.
Докато бавно се изкачваше нагоре по стълбата, търсейки на всяка крачка опора в абаносовия парапет, смехът й премина в ридания - тъй безпомощни и сърцераздирателни, че на Франи й се искаше да крещи и да повръща едновременно. Лицето на Питър бе придобило цвета на мръсен чаршаф. Когато стигна горе, Карла извърна глава и за миг залитна толкова силно, че Франи с ужас очакваше тя да се изтъркаля чак до най-долното стъпало. Погледна ги, сякаш искаше да каже нещо, после пак се обърна. След миг вратата на спалнята заглуши бурните звуци на скръб и страдание.
Баща и дъщеря се спогледаха изумени. Часовникът продължаваше да тиктака.
- Всичко ще мине - спокойно каза Питър. - Ще се съвземе.
- Дали? - запита Франи. Тя бавно пристъпи към баща си, подпря се на него и той я прегърна през раменете. - Не ми се вярва.
- Остави. Да не мислим сега за това.
- Трябва да се махна. Тя не ме иска.
- Трябва да останеш. Трябва да си тук, когато... ако... тя се опомни и открие, че все още има нужда от теб. - Той помълча. - Колкото до мене, сама знаеш, че си ми нужна.
- Татко - промълви младата жена и притисна глава към гърдите му. - О, татко. Съжалявам, ужасно съжалявам...
- Шшшшт - прошепна той и я погали по косата. Над главата й виждаше как прашните лъчи на следобедното слънце нахлуват през високите прозорци. В тази стая светлината беше винаги златиста и безжизнена като в музей или погребално бюро. - Шшшшт, Франи, обичам те. Обичам те.

13.
Червената лампа светна. Помпите изсъскаха. Вратата се отвори. Този път човекът, който мина през нея, не беше с бял херметичен костюм - само на носа му имаше малък и лъскав дихателен филтър, напомнящ ония двузъби сребърни вилици, дето на шведска маса ги слагат до маслините.
 - Привет, мистър Редман - каза той, докато крачеше през стаята. Протегна ръка в тънка гумена ръкавица и Стю бе тъй изненадан, че я стисна смутено. - Аз съм Дик Дейц. Денинджър ми каза, че отказвате да играете, докато някой не ви съобщи резултата от мача. ' Стю кимна.
 - Добре. - Дейц седна на ръба на леглото. Беше дребен, мургав мъж и както седеше с лакти върху коленете, напомняше джудже от филм на Дисни. - И тъй, какво искате да узнаете?
 - Мисля, че ще е най-добре да почнем от това защо не сте със скафандър като другите.
- Защото Джералдо ни подсказва, че не сте опасен. Дейц посочи към едно морско свинче зад двойното стъкло.
Животинчето беше в клетка, а до клетката стоеше Денинджър с безизразна физиономия.
- Значи Джералдо, а?
- От три дни насам подаваме на Джералдо въздух от вашата стая. Това, което измъчва приятелите ви, лесно се предава от човек на морско свинче и обратно. Ако бяхте вирусоносител, Джералдо би трябвало вече да е мъртъв.
- Но не поемате излишни рискове - сухо подхвърли Стю и посочи дихателния филтър.
~ Не ми влиза в задълженията - отвърна Дейц с цинична Усмивка.
- Какво открихте у мен?
Отговорът на Дейц бе гладък, сякаш предварително репетиран:
- Черна коса, сини очи, страхотен тен... - Той се вгледа изпитателно в Стю. - Не е смешно, нали?
Стю премълча.
- Искате ли да ме ударите?
- Не вярвам да е от полза.
Дейц въздъхна и се потърка между очите, сякаш тръбичките на филтъра дразнеха ноздрите му, сетне заяви:
- Слушайте. Когато нещата тръгнат зле, почвам да се шегувам. Някои пушат, други дъвчат дъвка. Просто така си укротявам нервите, това е. Не се и съмнявам, че мнозина знаят по-добри методи. А ако питате от какво сте болен Денинджър и колегите му ще отговорят категорично: от нищо.
Стю кимна спокойно. Но имаше чувството, че този дребосък отлично усеща какво облекчение е избухнало зад безизразното му лице.
- От какво са болни останалите?
- Съжалявам, информацията е секретна.
- Как се е разболял онзи тип, Кемпиън?
- И това е секретно.
- Предполагам, че е бил в армията. И някъде е имало злополука. Като онази с овцете в Юта преди трийсет години, само че много по-тежка.
- Мистър Редман, мога да попадна в затвора за една-единствена думичка - „горещо" или „студено".
Стю замислено потърка наболата си брада.
- Би трябвало да се радвате, че не ви казваме повече -продължаваше Дейц. - Знаете го, нали?
- Сигурно така оказвам услуга на родината - криво се усмихна Стю.
- Не, тия глупости са в стила на Денинджър - каза Дейц. - В цялата работа двамата с него сме дребни фигури, само че той е по-дребен и от мен. Колелце, нищо повече. Има много по-прагматична причина да бъдете доволен. Вероятно разбирате, че вие също сте засекретен. Просто сте изчезнал от лицето на земята. Ако узнаете прекалено много, ония отгоре може да решат, че ще е най-разумно да изчезнете завинаги.
Стю не каза нищо. Беше зашеметен.
- Но не съм дошъл да ви заплашвам. Само искам да ви кажа, че много държим на вашата помощ, мистър Редман. Нуждаем се от нея.
- Къде са хората, с които пристигнах? Дейц извади от джоба си лист.
- Виктор Палфри, починал. Норман Бруът, Робърт Бруът, починали. Томас Уонамейкър, починал. Ралф Ходжис, Бърт
Ходжис, Черил Ходжис, починали. Кристиан Ортега, починал. Антъни Лиоминстьр, починал.
Имената избухваха едно след друго в главата на Стю. Крис барманът. Той винаги държеше под тезгяха рязана ловна пушка и ако някой пиян шофьор сметнеше, че Крис няма да я използва при нужда, дълбоко се лъжеше. Тони Лиоминстьр, който караше онзи грамаден камион с УКВ радиостанция под таблото. Понякога идваше да повиси в бензиностанцията на Хап, но го нямаше през онази вечер, когато Кемпиън събори помпите. Вик Палфри... за Бога, та с Вик се познаваха открай време. Как можеше Вик да е мъртъв? Но най-тежкият удар бе новината за семейство Ходжис.
- Всички ли? - чу той собствения си глас. - Цялото семейство на Ралф?
Дейц погледна обратната страна на листа.
- Не, има и едно момиченце. Ева. Четиригодишна. Жива е.
- Добре, как е тя?
- Съжалявам, информацията е секретна.
Яростта му пламна изневиделица. Стю скочи на крака, сграбчи Дейц за реверите и го разтръска с всичка сила. С крайчеца на окото си зърна раздвижване зад двойното стъкло. Някъде далече задрънча тревожен сигнал, приглушен от дебелите стени.
- Какво сте направили, бе, хора? - изкрещя той. - Какво сте направили? За Бога, какво сте направили?
- Мистър Редман...
- А? Какво сте направили, вашата мамица?
Вратата изсъска и се отвори. В стаята нахълтаха трима едри мъже със зелени униформи. И тримата носеха дихателни филтри. Дейц се озърна към тях и кресна:
- Пръждосвайте се оттук! Тримата се поколебаха.
- Имаме заповед...
- Пръждосвайте се, това е заповед!
Мъжете се оттеглиха. Дейц продължаваше невъзмутимо да седи на леглото. Само реверите му бяха посмачкани и на челото му бе паднал кичур коса. Нищо повече. Гледаше Стю спокойно, даже с известно съчувствие. За миг Стю свирепо се запита дали да не изтръгне филтъра от носа му, после си спомни за Джералдо. Ама че тъпо име за морско свинче. Отчаянието го заля като студена вълна. Той седна и промърмори:
- Боже, мили Божичко...
- Слушайте - каза Дейц. - За това, че сте тук, вината не е моя. Нито на Денинджър или на сестрите, които идват да ви мерят кръвното. Ако изобщо има виновен, това е Кемпиън, но и него би трябвало да го разберем. Избягал е при обстоятелства, при които навярно бихме избягали и ние с вас. Успял е да се измъкне заради дребна техническа неизправност. Положението просто съществува и толкоз. Всички ние се мъчим да го променим. Но това не ни прави отговорни за него.
- Тогава кой е виновен?
- Никой - отвърна Дейц и се усмихна. - В случая отговорностите се разпръскват в толкова посоки, че накрая просто изчезват. Беше злополука. Можеше да се случи по много други начини.
- Ега ти злополуката - изрече Стю с изтънял до шепот глас. - Ами останалите? Хап, Ханк Кармайкъл и Лайла Бруът. Малкият Люк. Монти Съливан...
- Засекретено - каза Дейц. - Ще ме тръскате ли пак? Ако ви помага да се почувствате по-добре, тръскайте.
Стю не каза нищо, но го изгледа така, че Дейц изведнъж наведе глава и взе да опипва ръба на панталона си.
- Живи са - каза той. - След време ще можете да ги видите.
- Какво става с Арнет?
- Под карантина е.
- Колко души умряха там?
- Нито един.
- Лъжете.
- Съжалявам, че мислите така.
- Кога ще изляза оттук?
- Не знам.
- И това ли е засекретено? - горчиво запита Стю.
- Не, просто не знаем. Изглежда, че не сте болен. Искаме да разберем защо. А после всички се разотиваме кой откъдето е дошъл.
- Ще мога ли да се избръсна? Лицето ме сърби. Дейц се усмихна.
- Ако разрешите на Денинджър да продължи изследванията, ще повикам някой да ви избръсне още сега.
- Ще се справя и сам. Бръсна се откакто навърших петнайсет.
Дейц решително тръсна глава.
- Няма да стане.
Стю се усмихна подигравателно.
- Страх ви е, че ще си прережа гърлото, а?
- Нека просто речем, че...
Стю го прекъсна с взрив на суха, раздираща кашлица. Кашляше толкова силно, че се преви на две.
Ефектът бе поразителен. Дейц скочи от леглото и сякаш прелетя до херметичната врата, без изобщо да докосва пода. Трескаво изрови от джоба си плоския ключ и го пъхна в процепа.
- Не си правете труда - спокойно каза Стю. - Беше номер.
Дейц бавно извърна глава. Сега лицето му се бе променило. Устните бяха изтънели от гняв, очите му гледаха втренчено.
- Какво?
- Номер беше - повтори Стю. Усмивката му се разшири. Дейц неуверено пристъпи назад. Стисна юмруци, отпусна
ги и пак ги сви.
- Но защо? Защо ви трябваше да го правите?
- Съжалявам - отвърна Стю. Продължаваше да се усмихва. - Информацията е секретна.
- Ама че гадно копеле - промърмори Дейц с тихо изумление.
- Хайде, вървете. Идете да им кажете, че могат да
продължат изследванията.
Тази нощ Стю спа по-спокойно от всеки друг път, откакто го бяха затворили тук. Сънува невероятно ясен сън. Винаги бе сънувал много - някога жена му се оплакваше, че нощем мърмори и рита - но още никога не'бе срещал тъй реалистично видение.
Стоеше на селски път - точно там, където черният асфалт отстъпва място на избеляло, прашно платно. От небето грееше ослепително, жарко слънце. От двете страни на пътя чак до хоризонта се разстилаше висока зелена царевица. Имаше някакъв крайпътен надпис, но беше дотолкова облепен с прах, че не се четеше. В далечината глухо отекваха дрезгавите крясъци на гарвани. А по-наблизо някой свиреше на китара - не с перце, а с пръсти. Вик Палфри обичаше да свири тъй, звукът беше по-приятен.
„Там би трябвало да отида, смътно помисли Стю. - Да,
точно това е мястото."
Как се наричаше мелодията? „Прекрасен Цион"? „Полята на бащиния дом"? „Нежно сбогуване"? Не се сещаше. Знаеше само, че е някакъв църковен химн, познат още от детството му и свързан със спомени за кръщаване в реката и весели пикници край брега. Но не си спомняше името.
После музиката секна. Облак закри слънцето. Обзе го) страх. Започваше да усеща, че наоколо има нещо по-гибелно от чума, огън или земетресение. Нещо го дебнеше, скрито в царевицата. Нещо зловещо и мрачно.
Той се озърна и видя две пламнали червени очи сред сенките далече навътре в царевицата. Тия очи го изпълниха с безнадеждния, вцепеняващ ужас, който изпитва квачката пред невестулка. „Той е, помисли Стю. Човекът без лице. О, мили Боже! Не, Господи, не!"
Сетне сънят избледня и той се събуди със смесени чувства на тревога, объркване и облекчение. Изтича в тоалетната, после се върна до прозореца. Дълго гледа луната. Накрая си легна, но заспа едва след час. В просъница си припомни колко много царевица бе видял. Приличаше на Айова, Небраска или Северен Канзас. Само че Стю никога през живота си не бе посещавал тия места.

14.
Беше дванайсет без четвърт. Зад тясното прозорче мракът прилепваше към стъклото. Дейц седеше сам в канцеларията с разхлабена вратовръзка и разкопчана риза. Бе вдигнал крака върху плота на безличното метално бюро и държеше микрофон. Върху бюрото с тъпо упорство се въртяха ролките на старомоден репортерски магнетофон „Уолънсак".
- Говори полковник Дейц - изрече той. - Намирам се в Атланта, база с кодов номер РВ-2. Доклад номер 16 на тема проект „Синева", подраздел „Принц-Принцеса". Този доклад, темата и подразделът са строго секретни, класификация 2-2-3, екземпляр единствен. Ако не си упълномощен да ме слушаш, приятел, върви по дяволите, додето не си попаднал на по-лошо място.
Той помълча и затвори очи. Ролките се въртяха равномерно и записващата глава добросъвестно внасяше в лентата необходимите електромагнитни промени.
- Тази вечер Принц направо ме побърка от страх - продължи най-сетне Дейц. - Няма да се впускам в подробности; сигурно всичко е описано в доклада на Денинджър. Той е като машина - нищо не пропуска да отбележи. Освен това запис на разговора ми с Принц е включен в общата документация, както и настоящият доклад, изготвен в 23:45. Така се бях вкиснал, че малко остана да го ударя, задето ми погоди такъв номер. Но вече не му се сърдя. Човекът ме постави на свое място и за секунда усетих какво е да умираш от страх. Трябва да кажа, че макар да прилича на Гари Купър, той е умно и страшно независимо копеле. Ако му се прииска, като нищо може да изобрети куп нови методи за пъхане на пръчки в колелата на нашата машина. Няма близки нито в Арнет, нито където и да било, тъй че шантажът отпада като вариант. Денинджър твърди, че имал неколцина яки доброволци, които с радост щели да го посъветват по въпросите на сътрудничеството. Нищо чудно да стигнем и дотам, но ако ми позволите да изразя лично мнение, смятам, че ще е доста по-трудно, отколкото си въобразява Денинджър. А може и да се окаже просто невъзможно. Държа да се отбележи, че засега съм против. Някога майка ми казваше, че мухи се ловят със захар, а не с оцет и в случая съм напълно съгласен с нея. Също така държа да отбележа, че Принц все още не е засегнат от вируса. Сами разбирате какво означава това.
Дейц отново помълча, като се бореше да прогони дрямката. За последните три денонощия бе спал само четири часа.
- Данни от 22:00 часа - изрече той делово и вдигна пачка листове от бюрото. Хенри Кармайкъл почина, докато разговарях с Принц. Онова ченге, Джоузеф Робърт Брентууд издъхна преди половин час. Денинджър едва ли е споменал в отчета си, че преди това се дуеше като пуяк. Брентууд внезапно даде положителна реакция на ваксина тип... ъъъ... -Той разрови отчетите. - А, ето го. Ваксина 63-А-З. Ако ви интересуват подробности, проверете в документацията. Температурата спадна, специфичното подпухване на шията изчезна, болният помоли за храна и изяде едно яйце с филийка препечен хляб. Говореше смислено, искаше да узнае къде се намира и тъй нататък. А сетне, около десет вечерта, температурата му скочи до небето. Започна да бълнува. Разкъса коланите, скочи от леглото и взе да се мята из стаята, бълвайки храчки наоколо, сигурно си представяте сцената. После падна и умря. Изведнъж. Екипът смята, че е станал жертва на ваксината. Тя подобри състоянието му за известно време, но после го уби, а и да не бе станало това, болестта вече се завръщаше. Тъй че пак ще трябва да почваме отначало.
Той помълча.
- И накрая най-лошото. Кодово име Принцеса отпада - можем спокойно да си я наричаме Ева Ходжис, пол женски, възраст четири години, раса бяла. Днес следобед нейната прекрасна каляска отново се превърна в тиква, теглена от четири мишки. На пръв поглед изглежда съвършено нормална, още не е подсмръкнала нито веднъж. Разбира се, потисната е и плаче за мама. А иначе не проявява никакви отклонения. Но е болна. След хранене бе отбелязано рязко повишение и спадане на кръвното налягане - единственият предварителен симптом, който успя да открие Денинджър досега. Преди вечеря той ми показа проби от гърлото й - благодарение на диетата пробите са великолепни, повярвайте ми - и в тях гъмжи от ония едри бактерии, които според него не са никакви бактерии, а инкубатори. Не разбирам как може
да ги знае къде са и как изглеждат, а да не е в състояние да ги унищожи. Когато го питам, отговаря с купища учени приказки, но май и на него не му е ясно. Дейц запали цигара.
- И тъй, докъде сме тая вечер? Имаме болест с няколко ясно изразени стадия... но някои хора могат да прескочат един или друг от тях. Могат и да се върнат към предишен стадий. Понякога се случва и едното, и другото. Някои хора се задържат сравнително дълго време в ранния стадий, други профучават през етапите като с реактивна шейна. Един от двамата ни „чисти" пациенти вече не е чист. Другият е трийсетгодишен каубой, който изглежда по-здрав и от мен. Денинджър сигурно вече му е направил милион изследвания, но до днес установи само четири отклонения от нормата. По тялото на Редман има доста бенки. Проявява лека склонност към хипертония - засега прекалено незначителна, за да се лекува. При нервно напрежение левият му долен клепач потрепва от време на време. Освен това Денинджър твърди, че пациентът сънува повече от нормалното - всяка нощ, почти през цялото време. Установено е чрез стандартни енцефалографски изследвания, преди нашият човек да обяви стачка. Друго няма. Просто не знам какво да мисля. Доктор Денинджър е в същото положение, както впрочем и хората, които проверяват изследванията на доктор Дементо... Боя се, Старки. Боя се, защото само много опитен лекар с пълно познаване на фактите би установил у болните нещо повече от обикновена настинка. Боже мой, та в днешно време никой не отива на лекар, преди да го сполети пневмония, подозрителна бучка на гърдата или тежък обрив. Пък и докторите не обръщат внимание на нещо по-дребно. Хората просто ще си стоят у дома, ще пият плодови сокове, ще си почиват... и ще умират. Но преди това ще заразят всички, с. които са имали допир. Все още чакаме Принц - аз май споменах преди малко истинското му име, но вече не ми пука - да се разболее. Тази нощ, утре или най-късно вдругиден. А досега нито един от болните не е оздравял. Ония копелета в Калифорния са си свършили работата добре. Прекалено добре, ако питате мен. Говори Дейц, Атланта, РВ-2, край на доклада.
Изключи магнетофона и дълго гледа неподвижните ролки. После запали нова цигара.

15.
До полунощ оставаха две минути.
Пати Гриър, медицинската сестра, която се бе опитала да измери кръвното на стачкуващия Стю, седеше в дежурната стая и прелистваше списание, очаквайки времето за посещение при мистър Съливан и мистър Хапскомб. С Хап нямаше да има проблеми - той още не беше заспал, защото обичаше да гледа телевизия до късно. Сигурно пак щеше да се шегува колко трудно би било да я ощипе по дупето през херметичния костюм. Мистър Хапскомб се страхуваше, но не й пречеше като онзи ужасен Стюарт Редман, дето знаеше само да се блещи и да мълчи. За Пати Гриър хора като мистър Хапскомб бяха „симпатяги". Според нея всички пациенти се деляха на две категории: „симпатяги" и „досадници". Пати бе попадала в болница само веднъж - когато на седемгодишна възраст падна с летните кънки и си счупи крака. Може би затова не изпитваше никакво съчувствие към „досадниците". Според нея ако човек беше болен наистина, трябваше да се държи като „симпатяга". Всички останали бяха симуланти и „досадници", дето само се чудят как да усложнят живота на едно бедно, работливо момиче.
Мистър Съливан сигурно спеше и щеше да прави грозни сцени, като го събуди. А би трябвало да я разбере, в края на краищата не беше нейна вината, че трябва да го събужда. Би трябвало да е благодарен, че получава безплатно от правителството най-добри медицински грижи. Точно така щеше да му каже, ако пак вземеше да се прави на „досадник".
Часовникът показваше точно дванайсет; време беше да тръгва.
Пати излезе и се отправи по коридора към бялата стая, където първо щяха да я дезинфекцират, а после да я облекат в херметичния костюм. На половината път усети сърбеж в носа. Тя извади кърпичка от джоба на престилката и тихичко кихна три пъти. После прибра кърпичката.
Унесена в мисли как да се справи с тоя мърморко Съливан, тя не обърна внимание на кихавицата. Навярно беше просто пристъп на сенна хрема. Изобщо не си спомни за надписа с едри червени букви в дежурната стая, който заповядваше: НЕЗАБАВНО УВЕДОМЯВАЙТЕ РЪКОВОДСТВОТО ДОРИ И ЗА НАЙ-ЛЕКИТЕ СИМПТОМИ НА ПРОСТУДА. Началството се боеше да не би болестта на горките хорица от Тексас да излезе от запечатаните помещения, но Пати отлично знаеше, че никакъв вирус не може да проникне през херметичния костюм.
И все пак преди да стигне до бялата стая, тя успя да зарази един санитар, един лекар, който се канеше да си тръгва, и още една от дежурните сестри. Започваше нов ден.

16.
Един ден по-късно, на 23 юни, в друг район на страната голям бял Линкълн континентъл фучеше на север по шосе 180 Луксозният автомобил се движеше със скорост между 140 и 160 километра в час, никелираните му части проблясваха под слънцето, задното му стъкло отразяваше лъчите като хелиограф.
Поук и Лойд бяха убили собственика на колата някъде южно от Хатчита и оттогава безцелно кръстосваха пътищата - първо минаха по шосе 81, сетне излязоха на магистралата. Едва тогава започнаха да се изнервят. През последните шест дни бяха убили шестима души, включително собственика на континентъла, съпругата му и лигавата му дъщеря. Ала не убийствата, а оръжията и наркотиците т караха да се чувстват като на тръни, когато се озоваха на магистралата. Разполагаха с пет грама хашиш, с кутийка от енфие, пълна с Бог знае колко кокаин и с осем килограма марихуана, плюс два 38-калиброви и три 45-калиброви пистолета, един Магнум 357, който Поук наричаше „моят прът", шест пушки (две от които с отрязани цеви), както и с един автомат. Извършените от тях убийства изобщо не ги притесняваха, но и двамата разбираха, че здравата ще загазят, ако ги спипат с открадната кола, пълна с наркотици и с оръжия. Отгоре на всичко двамата бяха издирвани от полицията на няколко щата, откакто бяха пресекли границата на Невада. „Ние сме нещо като международни престъпници - ама че готино ми звучи - помисли си Лойд Хенрайд. - Отряд за бързо реагиране, а? Я изяж това, мръсен плъх такъв! На ти един сандвич с олово, скапано ченге!"
Ето защо бяха свърнали на север, към Делинг, и сега се движеха по шосе 180. Преди това бяха минали през Хърли, Баярд и през по-големия Силвър Сити, където Лойд купи цял плик със сандвичи и осем млечни коктейла (по дяволите, защо беше взел осем кутии от тази гадост - скоро с Поук ще започнат да пикаят какао), докато тъпо се взираше в сервитьорката и й се хилеше така, че часове наред след това я побиваха тръпки. „Имах чувството, че онзи тип може па ме застреля както си стои срещу мене" - сподели тя по-късно с шефа си.
След Силвър Сити профучаха през Клийф и шосето отново зави на запад, точно в посоката, която се стараеха да избегнат. Минаха през Бъкхорн и отново се озоваха в глухата провинция. Движеха се по тясно, асфалтирано шосе, виещо се сред храсталаци и пясъчни могили, в далечината се мяркаха стръмни плата и хълмове - монотонна и еднообразна гледка, от която ти идва да се издрайфаш.
- Свършваме бензина - обади се Поук.
- Щяхме да имаме още, ако не караше толкова бързо -намусено отвърна Лойд. Отпи от третия си коктейл, задави се, свали стъклото и изхвърли сандвичите заедно с останалите кутии от напитката.
- Дий! Дий! - изкрещя Поук и започна да натиска и да отпуска педала за газта. Колата заподскача по асфалта.
- Давай, каубой! - извика в отговор Лойд.
- Дий! Дий!
- Искаш ли да пушиш?
- Ще пушиш, ако слушаш - възторжено се провикна
Поук.- Дий! Дий!
Между краката си Лойд притискаше голям зелен сак, пълен с марихуана. Загреба пълна шепа и се залови да свива дълга цигара.
- Дий! Дий! - Континентьлът криволичеше на зиг-заг по осевата линия.
- Престани! - кресна Лойд. - Ще разпилея благината - хвърчи във всички посоки.
- Имаме колкото щеш... дий!
- Я не се занасяй, трябва да го шитнем, човече. Да го шитнем, преди да ни спипат и да се озовем в багажника на някоя кола, нарязани на парчета.
- Добре де, готин. - Поук започна да шофира нормално, но се нацупи. - И без това шибаната идея беше твоя.
- Доскоро ти се струваше отлична, нали?
- Да де, ама не знаех, че ще се разкарваме напред- назад из цяла Аризона. Как ще се доберем до Ню Йорк по този тъп начин?
- Не разбираш ли, че се отърваваме от преследвачите, бе човек! - възкликна Лойд. Представи си как вратите на полицейските гаражи се отварят и хиляди патрулни коли, модел 1940, потеглят в нощта., мощни фенерчета осветяват тухлени стени. „Хайде, излизай, знам, че си вътре!" Все още намръщен, Поук заяви:
- Голяма работа, няма що. Знаеш ли какво притежаваме, освен наркотиците и оръжията? Шестнайсет долара и триста шибани кредитни карти, дето не смеем да използваме. Мама му стара, нямаме достатъчно мангизи дори да напълним резервоара на този змей.
- Бог ще ни помогне - промърмори Лойд, запечата със слюнка цигарата и поднесе към нея запалката на колата. -Очакват ни щастливи дни.
- Ами като ще шиткаме тревата, защо я пушим? -продължи Поук, който очевидно нямаше голяма вяра в Божията помощ.
- Никой няма да се усети, че липсват няколко грама. Хайде, човече, дръпни си - промърмори Лойд. Това беше най-сигурният начин за омилостивяване на приятеля му, който се ухили и взе цигарата. Зареденият автомат беше поставен между двамата, колата фучеше по шосето, а индикаторът за бензина клонеше към червеното деление.
Поук и Лойд се бяха запознали преди година в Невада и по-точно - във „ферма" за принудителен труд, наречена „Браунсвил". Затворническите бараки бяха построени върху деветдесет акра напоявана земя на стотина километра северно от Тонона и на сто и трийсет североизточно от Габс. Общо взето, това бе гадно място за излежаване на краткосрочна присъда. Въпреки че наричаха „Браунсвил" „ферма", там не растеше нищо. Под лъчите на палещото слънце морковите и марулите сякаш издаваха предсмъртен стон и загиваха. На мястото им поникваха бобови растения и плевели, ала местните власти фанатично вярваха, че един ден „Браунсвил" ще се превърне в плантация за соя. Но очевидно пустинята не подозираше намеренията им и упорито отказваше да се превърне в плодородна земя. Надзирателят (който предпочиташе да го наричат „шеф") се гордееше със своята издръжливост и вземаше на работа само мъже, „печени" като него. Обичаше да казва на новопостъпилите, че „Браунсвил" почти не се нуждае от охрана, тъй като речеш ли да избягаш, става като в онази песничка: „... Няма къде да отидеш, скъпа, няма къде да се скриеш". Някои затворници все пак се опитваха да избягат, но след два-три дни ги довеждаха обратно: обгорени и полуослепели от безмилостното слънце и готови да продадат на „шефа" изсушените си като стафиди души за глътка вода. Някои се смееха истерично, а един младеж, прекарал три дни в пустинята, твърдеше, че южно от Габс видял огромен замък, обграден с дълбок ров, охраняван от тролове, яхнали големи черни коне. След няколко месеца, когато „Браунсвил" беше посетен от някакъв евангелист от Колорадо, същият този младеж жадно прегърна Христовата вяра.
Ендрю „Поук" Фрийман, който излежаваше присъда за физическо насилие, беше освободен през април 1989. В бараката леглото му беше до това на Лойд Хенрайд. Един ден той сподели с Лойд, че във Вегас могат да направят страхотен удар. Естествено приятелят му прояви огромен интерес.
На 1 юни освободиха Лойд, който беше осъден за опит за изнасилване. Бе нападнал в Рино някаква стриптизьорка, прибираща се у дома, но дамата сръчно го бе напръскала със сълзотворен спрей. За щастие му бяха лепнали само две години, включително времето, прекарано в предварителния арест. Освен това присъдата му беше намалена за примерно поведение, но без друго в „Браунсвил" бе толкова горещо, че не бе трудно да се държиш примерно.
Той взе автобуса за Лае Вегас. На автогарата го посрещна Поук и му обясни за какво става дума. Познавал някакъв тип (едно време вършели заедно далавери), известен в определени кръгове, състоящи се предимно от сицилианци, като Великолепния Джордж. Джордж бил нещо като пощальон, задачата му била да докарва и да откарва „стоката". - Понякога от Лас Вегас до Лос Анжелес, друг път - обратно. „Стоката" била предимно наркотици, подарък за големите клиенти. Понякога пренасял оръжия, тях само докарвал във Вегас. Поук обясни, че доколкото разбрал (а едва ли беше схванал много, тъй като умът му никога не бе „на фокус", както се изразяват хората от киното), онези мафиози продавали оръжието на независими банди. Каза още, че Великолепния Джордж щял да им съобщи времето и мястото на пристигането на голяма пратка, в замяна на което искал двайсет и пет процента от печалбата.
Поук и Лойд трябва да го нападнат в дома му, да го завържат и да му запушат устата, да вземат стоката и да му нанесат няколко удара за по-голяма правдоподобност. Джордж беше предупредил, че всичко трябва да е изпипано до най-малки подробности, защото с онези типове шега не бивало.
След като приятелят му приключи с обясненията, Лойд промърмори:
- Звучи страхотно.
На следващия ден двамата посетиха Великолепния Джордж, двуметров мъжага с изискани маниери и със смешно малка глава, забучена на гигантските му плещи върху несъществуващ врат. Гъстата му коса беше къдрава и руса и подсилваше приликата му с прочутия кечаджия.
Междувременно Лойд се беше разколебал, но Поук отново успя да го навие - бе безкрайно убедителен. Джордж им поръча да отидат в дома му следващия петък, около шест часа вечерта, и добави:
- За Бога, носете маски. И не забравяйте да разбиете носа ми и да ми направите синина под окото... Господи, защо изобщо се захванах с това...
„Голямата нощ" настъпи. Двамата приятели отидоха с автобус до улицата на Джордж и нахлузиха маските, преди да тръгнат по алеята към дома му. Гигантът бе изпълнил обещанието си - вратата беше заключена, но не много здраво. Поук и Лойд нахлуха в някаква разхвърляна стая на долния етаж и откриха Великолепния, застанал пред огромен сак, пълен с наркотици. Масата до него беше отрупана с оръжия. Джордж очевидно беше изплашен и непрекъснато повтаряше: „Господи, Господи, защо ми трябваше да се захващам с това", докато Лойд завърза краката му с въже за пране, а Поук омота ръцете му с електрически кабел. Сетне според предварителната уговорка разкървавиха носа му и насиниха окото му.
- Майчице! - извика Джордж.- Защо ме ударихте толкова силно?
- Ами нали настояваше всичко да изглежда по-правдоподобно - сопна се Лойд.
Приятелят му залепи с лейкопласт устата на Великолепния, сетне двамата се заловиха да прибират плячката. След миг Поук се почеса замислено по главата и рече:
- Знаеш ли какво, приятел?
- Тц - отвърна Лойд и нервно се изкикоти. - Не знам абсолютно нищо.
- Чудя се дали старият Джордж умее да пази тайна.
Очевидно подобна идея изобщо не бе хрумвала на Лойд. Той замислено се втренчи в завързания гигант и го наблюдава цяла минута. От внезапно обзелия го ужас очите на Джордж заплашваха да изскочат от орбитите. Лойд промълви:
- Сигурно, нали пази и собствената си кожа.
Ала неувереният му глас издаде колебанието му. Когато семената са посяти, те почти винаги покълват. Поук се усмихна.
- О, нищо не му струва да каже: „Хей, момчета, срещнах стар другар и приятелчето му. Поговорихме си, изпихме една-две бири и представете си - тия гадове ме проследиха до дома ми и ме обраха до шушка. Чакайте да ви ги опиша."
Джордж бясно замята глава, изцъклените му от ужас очи приличаха на две главни букви „о".
Междувременно двамата прибраха оръжията в огромната брезентова чанта за пране, която откриха в банята. Лойд я повдигна и нервно прошепна:
- Какво мислиш да правим с него?
- Смятам, че трябва да го очистим, приятелю - със съжаление отвърна Поук. - Няма друг начин.
- Струва ми се доста гадно, след като той ни „светна" за стоката.
- Целият живот е гаден, приятелю.
- Така си е - въздъхна Лойд и двамата тръгнаха към Джордж.
- М-м-м - измуча завързаният и лудешки замята глава. - М-м-м! М-м-м!
- Прав си - успокои го Поук. - Лош късмет, нали? Честна дума, Джордж, адски съжалявам. Нямам нищо против теб, запомни го. Дръж го за косата, Лойд.
Обаче това се оказа почти невъзможно. Гигантът извиваше врата си като обезумял. Седеше в ъгъла, удряше главата си в тухлената стена и очевидно дори не чувстваше болка.
- Дръж го - делово повтори Поук и откъсна от ролката още едно парче лейкопласт.
Най-сетне Лойд успя да хване пленника за косата и да го задържи, докато приятелят му прилежно залепи лейкопласта върху ноздрите на Джордж, блокирайки дихателните му пътища. Завързаният напълно обезумя. Строполи се на пода. претърколи се по корем, сетне се замята, издавайки приглушени звуци. Агонията му продължи цели пет минути. Гърчеше се, дращеше и се мяташе, лицето му почервеня като тухлената стена. Накрая повдигна двата си крака на двайсетина сантиметра и ги стовари върху пода. Това напомни ш Лойд епизод от анимационните филми за зайчето Бъгс и той се изхили, почувствал се поразведрен. Но в този момент гледката не беше от най-приятните. Поук приклекна до гиганта и провери пулса му.
-Е?
- Работи само часовникът му, приятелю. Като казах часовник... - Поук повдигна месестата ръка на Джордж. -Пфу, „Таймекс"! Мислех си, че може да е „Касио" или нещо подобно. - Той пусна ръката на мъртвеца.
Ключовете за колата на Джордж бяха в джоба на панталоните му. Докато претърсваха стаите на горния етаж, двамата приятели откриха буркан от фастьчено масло, наполовина пълен с монети от десет цента, и го взеха. Съдържанието му възлизаше на двайсет долара и шейсет цента.
Колата на Джордж се оказа астматичен стар мустанг със скапани амортисьори и гуми, изтъркани като галоши. Поук и Лойд напуснаха Вегас по шосе 93, потеглиха на югоизток и влязоха в Аризона. На следващия ден по обяд вече бяха заобиколили Финикс, движейки се по черни пътища. В около девет вечерта спряха пред малък универсален магазин, намиращ се на три километра след Шелдън, и очистиха собственика - старчок със зле прилягащи зъбни протези. Задигнаха шейсет и три долара и камиона на дъртака.
Ала тази сутрин спукаха и двете гуми едновременно. Въпреки че близо половин час двамата приятели претърсваха шосето за гвоздеи или кабърчета, дръпвайки от цигара с марихуана, не успяха да открият нищо. Накрая Поук заяви, че сигурно е гадно съвпадение. Лойд добави, че бил чувал и за по-шантави неща. Тогава сякаш в отговор на молитвите им се появи белият континентъл. Двамата приятели не подозираха, че рано сутринта са преминали от Аризона в Ню Мексико и вече са лесна плячка за ЦРУ.
Шофьорът на континентъла спря до тях, свали стъклото и извика:
- Имате ли нужда от помощ?
- Абсолютно - заяви Поук, грабна магнума и простреля непознатия право в челото. Бедният човечец навярно дори не разбра какво се е случило.
- Защо не завиеш? - попита Лойд и посочи към кръстопътя пред тях. Чувстваше се приятно замаян от марихуаната.
- Както кажеш - отвърна Поук, отпусна педала за газта и намали скоростта. Зави вляво, десните гуми почти се отлепиха от земята и пред колата се занавива като черна лента шосе 78, водещо на запад. И така, без да подозират, че са напуснали Аризона, „убийците, вилнели в три щата", както ги наричаха във вестниците, отново влязоха в същия щат.
Около час по-късно вдясно от шосето се мярна табела с надпис: „Бърак - 10 км."
- Бараки ли? - замаяно изрече Лойд.
- Град Бърак, глупчо - смъмри го Поук и започна да върти кормилото наляво-надясно. Колата грациозно затанцува по шосето. - Дий! Дий!
- Хайде, спри. Гладен съм като вълк.
- Кога ли пък не си!
- Майната ти! Щом се друсам, получавам страшен апетит.
- Що не ми изядеш оная работа, а? Дий! Дий! - Без майтап, Поук. Хайде да спрем.
- Добре де. И без това трябва да се сдобием с мангизи. Смятам, че засега сме заблудили преследвачите. Значи взимаме парите и духваме на север. Тая скапана пустиня започва да ми лази по нервите.
- Съгласен - отвърна Лойд. Може би поради въздействието . на наркотика той внезапно изпита лошо предчувствие, по-силно дори от онова, което бе усетил на магистралата. Приятелят му имаше право. Най-добре да спрат в този Бърак и да повторят стореното в Шелдън. Ще си осигурят пари и няколко карти на щата, ще зарежат шибания континентъл и ще си намерят превозно средство, дето няма толкова да се набива в очите, а после ще се измъкнат от скапаната Аризона по второстепенните шосета.
- Правичката да си кажа, изведнъж ме хванаха нервите, чувствам се като муха в буркан - обади се Поук.
- Знам какво ти е, шубе такова - дълбокомислено произнесе Лойд. Незнайно защо думите му им се сториха безкрайно
 забавни и двамата избухнаха в смях.
Префучаха през Бърак и на излизане от града видяха постройка - съчетание между кафене, супермаркет и бензиностанция. На паркинга забелязаха стар форд-комби и прашен олдсмобил с ремарке за превозване на коне. Когато Поук спря континентъла до ремаркето, конят впери очи в тях.
- Точно това ни трябва - заяви Лойд
Приятелят му кимна. Взе магнума от задната седалка, провери дали е зареден, сетне рече:
- Готов ли си?
- Аха - отвърна Лойд и грабна автомата.
Двамата прекосиха напечения от слънцето паркинг, без да подозират, че от четири дни полицаите са установили самоличността им. Приятелите бяха оставили отпечатъци из цялата къща на Великолепния Джордж, както и в магазина на стареца с изкуствените челюсти. Задигнатият от тях пикап бе открит на петнайсетина метра от телата на пътниците в континентъла - логично беше да се предположи, че хората, очистили Великолепния Джордж и собственика на магазина, са убили и тези тримата. Ако бяха слушали радиото, вместо касетофона, приятелите щяха да научат, че полицията на Ню Мексико и на Аризона организира най-голямото преследване от четирийсет години насам - и всичко това заради двама тъпанари, които дори не проумяваха какво са сторили, че да предизвикат подобна паника.
Бензиностанцията беше на самообслужване, собственикът трябваше само да включи помпата. Поук и Лойд изкачиха ниските стъпала и влязоха в супермаркета. От двете страни на пътеката към щанда се издигаха полици, отрупани с консерви. Някакъв мъж в каубойско облекло плащаше на щанда за пакет цигари и шест пури. Застанала на централната пътека, жена с щръкнала черна коса се колебаеше между два вида сос за спагети. Помещението вонеше на лакрица, на пот, на тютюн и на старост. Собственикът беше луничав мъж със сива риза и рекламна шапка на „Шел". Когато вратата се тресна, той вдигна поглед и очите му се разшириха от ужас.
Лойд подпря автомата на рамото си, насочи го към тавана и стреля. Двете голи круши се пръснаха като бомби. Човекът в каубойските дрехи понечи да се обърне.
- Не мърдайте и никой няма да пострада - извика Лойд, а приятелят му моментално го опроверга, като застреля жената, оглеждаща бутилките. Тя политна към рафта.
- Ама че си дивак, Поук - изрева Лойд. - Не трябваше да...
- Очистих я, приятелю - извика другият. - Никога повече няма да гледа телевизия. Хоп! Хоп!
Човекът в каубойските дрехи почти се бе обърнал; държеше цигарите и пурите в лявата си ръка. Тъмните му очила проблясваха под слабата светлина, идваща от витрината и от вратата. На колана му висеше 45-калибров револвер и той бавно го измъкна от кобура, докато Лойд и Поук се взираха в мъртвата жена. Прицели се, стреля и внезапно лявата част от главата на Поук изчезна сред фонтан от кръв, плът и избити зъби.
- Застреля ме! - изпищя Поук, изпусна магнума и политна назад, размахвайки ръце. По пода се посипаха пакети с чипс и солети. - Застреля ме, Лойд! Пази се! Застреля ме!
Тялото му се стовари върху вратата. Тя се отвори и Поук се просна на верандата, като откъсна една от ръждясалите панти.
Смаян от случилото се, Лойд машинално стреля - действието му беше повече рефлективно, отколкото за самоотбрана. Грохотът на автомата изпълни помещението. Разхвърчаха се консерви, от счупените буркани се посипаха маслини и различни туршии. Стъклото на охладителя се разби със звън, бутилки с пепси, кола и оранжада заизбухваха като мишени на стрелбище. Потече пяна. Нападателят хладнокръвно стреля отново. Лойд по-скоро почувства, отколкото чу как кур- шумът мина на косъм от главата му. Вдигна оръжието си и изстреля дълги откоси от единия до другия край на магазина. Човекът с шапка на „Шел" изчезна зад щанда така внезапно, сякаш под краката му ненадейно бе зинала яма. Автоматът за дъвки се разби на парчета и разноцветни топчета се затъркаляха във всички посоки. Стъклениците върху щанда експлодираха - в едната имаше мариновани яйца, в другата - осолени свински крачета. Остра миризма на оцет изпълни магазина.
Три куршума попаднаха в гърдите на човека с каубойските дрехи, рукна фонтан кръв и опръска краката на плаката с образа на Спъдс Макензи, залепен на стената. Непознатият се строполи на пода; в едната си ръка все още стискаше револвера, а в другата - кашончето с цигари. Полудял от страх, Лойд продължи да стреля. Автоматът започваше да загрява в ръцете му. Някакъв кашон с празни бутилки от сода се преобърна сред звън от счупено стъкло. Един куршум се заби в пищното бедро на момичето на календара, облечено в прилепнали къси панталони. Полица, отрупана с джобни романи без корици, рухна на земята. Сетне патроните свършиха, в магазина се възцари тишина, сякаш по-оглушителна от изстрелите. Миризмата на барут бе противна.
- Майчице! - прошепна Лойд и хвърли поглед към каубоя. По всичко изглеждаше, че непознатият няма да му създаде проблеми нито в близкото, нито в далечното бъдеще.
- Застреля ме! - изквича Поук и олюлявайки се, влезе в магазина, дръпвайки вратата с такава сила, че и другата панта изхвръкна и вратата падна на верандата. - Застреля ме, Лойд! Пази се!
- Очистих го, не бой се - опита се да го успокои приятелят му, но Поук очевидно не го чуваше. Лицето му представляваше грозна картина. Дясното му око гневно проблясваше като сапфир. Лявото липсваше, както и бузата под него -докато говореше, се виждаше движението на оголената му челюст. Повечето от зъбите му бяха избити, ризата му -напоена с кръв. Лойд си каза, че съдружникът му не прилича на човек.
- Тъпият му задник ме застреля! - изрева Поук, наведе се и грабна магнума. - Сега ще ти дам да разбереш, задник такъв!
Приближи се към каубоя - приличаше на истински Сатана. Постави единия си крак на гърба на мъртвеца като ловец, позиращ за снимка с убитата мечка, чиято кожа скоро ще украсява кабинета му, и се приготви да изпразни магнума в главата му. Лойд го гледаше със зяпнала уста, забравил димящия автомат. Очевидно все още се опитваше да разбере как бе станала тази поразия.
В този момент собственикът изскочи иззад щанда като човече на пружинка. Стискаше в двете си ръце двуцевка, на лицето му бе изписана отчаяна решителност.
- А? - заекна Поук и вдигна очи точно когато куршумите улучиха главата му. Той се свлече на пода, без да съзнава, че лицето му е още по-обезобразено.
Лойд реши, че трябва да изчезва. Майната им на парите - ще открадне от другаде. Очевидно бе настъпил моментът да се отърве от нови преследвачи. Обърна се и побягна към вратата, ботушите му почти не докосваха дървения под.
Беше по средата на стълбата, когато в паркинга нахлу патрулна кола на аризонската полиция. От нея изскочи ченге и измъкна пистолета си.
- Никой да не мърда! Какво става тук?
- Трима души убити! - извика Лойд. - Истинска кланица. Оня тип, дето го направи, избяга през задната врата!
Той изтича до континентъла, седна зад волана и внезапно си спомни, че ключовете са в джоба на Поук. В този момент полицаят изкрещя:
- Спри! Спри, или ще стрелям!
Лойд се подчини. След като видя какво се случи с Поук, мигновено прецени, че всяка съпротива е излишна.
- Майчице... - мрачно промълви той, когато друг полицай насочи тежкия си пистолет към главата му, докато първият му сложи белезници.
- Влизай отзад в колата, слънчице.
Мъжът с рекламната шапка на „Шел" се появи на верандата - все още държеше двуцевката. Когато видя полицаите, извика пискливо:
- Тоз' застреля Бил Марксън, а другия утрепа мисис Сторм. Мамка им мръсна. Аз очистих онази фъшкия - приятелчето му. Хайде, момчета, отдръпнете се, та да се справя и с тая гад!
- Спокойно, татенце - обади се единият полицай. - Забавлението свърши.
- Ще го утрепам като куче! - изкрещя старецът. - Ще го направя на кайма! - Сетне се приведе като английски иконом, превил гръб в дълбок поклон, и повърна.
- Хей, момчета, разкарайте това куку! - намеси се Лойд.
- Направо си го просиш, слънчице - заяви полицаят, който пръв се бе нахвърлил върху него. Замахна с пистолета, чието дуло проблесна под яркото слънце и го стовари върху главата на Лойд Хендрайд. Последният дойде в съзнание чак вечерта в полицейския лазарет.

17.
Старки стоеше пред монитор номер две и наблюдаваше Франк Д. Брус, чието лице бе потопено в чиния бульон от готови кубчета. Изображението на екрана не се беше променило и ситуацията бе нормална. „По-гадна от това няма накъде" - помисли си той.
Сключил ръце зад гърба си като генерал, извършващ преглед на войската, по подобие на „Черния" Джак Пършинг - неговият идол от детството - Старки замислено се приближи до монитор номер четири, където забеляза положителна промяна в ситуацията. Доктор Еманюъл Езуик продължаваше да лежи мъртъв на пода, но центрофугата беше спряла. В 19.40 миналата нощ от нея бяха започнали да излизат тънки струйки дим. В 19.45 от микрофоните, инсталирани в лабораторията, се разнесе виещ звук, който след малко премина в потропване - „банг! банг! банг!". В 21.07 центрофугата се завъртя за последен път и бавно спря. Май Нютън бе казал, че някъде, в най-отдалеченото ъгълче на Вселената вероятно съществува тяло в пълен покой. „Бил е прав във всяко отношение, с изключение на разстоянието" -помисли си Старки. Не бе необходимо да се достига до най-отдалеченото ъгълче на Вселената. Проект „Синева" бе прекрасна илюстрация за теорията на великия физик. Тук всичко бе в абсолютен покой. Старки изпита странно задоволство. Единствено въртящата се центрофуга създаваше илюзията за наличие на живот. Беше накарал Стифънс да провери чрез главния компютър (Стифънс го бе изгледал така, сякаш го смяташе за откачен и Старки смяташе, че колегата му не е далече от истината) докога ще работи центрофугата. Отговорът, получен след 6.6 секунди, гласеше: „З години, възможна повреда в разстояние на 2 седмици. Възможни зони на повреда: лагери 38%, електромотор 16 %, други 54 %." Страхотна информация, няма що! След като центрофугата спря, Старки помоли Стифънс за повторна проверка. Компютърът се допита до база данни на инженерни системи и потвърди, че действително лагерите на централата са се стопили.
Радиостанцията забибипка настойчиво.
„Запомни - каза си Старки, - преди да се стопят напълно, лагерите правят „банг, банг, банг"."
Приближи се до радиостанцията и натисна бутона - настойчивият сигнал заглъхна.
- Да, Лен.
- Били, получих спешно съобщение от наша група, работеща в градчето Сайп Спрингс, Тексас. Намира се на около шестстотин километра от Арнет. Настояват да разговарят с тебе - било спешно.
- За какво става дума, Лен? - спокойно попита Старки. През последните десет часа беше изгълтал над шестнайсет сини хапчета и, общо взето, се чувстваше добре. Не усещаше признаци на „стопени лагери" в главата си.
- Пресата.
- Боже мой! - равнодушно изрече Старки. - Свържи ме. Последва силно пропукване, някой говореше неразбрано.
- Почакай за момент - обади се Лен. Атмосферните смущения постепенно изчезнаха.
-... Лайън, група Лайън, чувате ли ме, Синя база. Чувате ли ме? Едно... две... три... четири... тук група Лайън...
- Чувам те, Лайън. Тук Синя база Едно.
- Вирусът е под кодовото название „Саксия" в справочника - изрече далечният глас. - Повтарям - „саксия".
- По дяволите, чувам те добре - избухна Старки. – Какво е положението при вас?
Невидимият събеседник от Сайп Спрингс говори без прекъсване почти пет минути. Старки си помисли, че всъщност не се е случило нищо особено, тъй като още преди два дни компютърът го беше осведомил, че съществува 88 % възможност подобна ситуация (под една или друга форма) да възникне до края на юни. Подробностите нямаха значение. Щом видиш нещо с два крачола и гайки за колан, значи са панталони, независимо от цвета.
Някакъв лекар от Сайп Спрингс беше заподозрял истината, а двама репортери от хюстьнския ежедневник свързали случилото се в градчето със събитията в Арнет, Верона, Комърс Сити и в Полистън, щата Канзас. В тези градове заразата взела толкова застрашителни размери, че се наложило изпращане на войска за пълната им изолация. Компютърът изреди още двайсет и пет града в десет щата, където започваха да се проявяват последствията от катастрофата на проект „Синева".

Ситуацията в Сайп Спрингс не притесняваше Старки, тъй като епидемията се бе разпространила и другаде. Навярно жителите на Арнет бяха пропуснали шанса си да се прочуят. По-важно бе, че най-сетне вестта за случилото се ще престане да бъде служебна тайна и ще бъде отпечатана не само върху жълтеникави прозрачни листчета, а и във вестниците. Това бе неизбежно, ако Старки не предприемеше известни мерки. Той все още се колебаеше дали да го стори. Но когато невидимият глас престана да говори, Старки осъзна, че все пак е взел решение. Всъщност може би го бе взел още преди двайсет години.
В момента трябваше да прецени кое е най-важно. Разрастващата се епидемия не го безпокоеше особено много, както и фактът, че с базата в Атланта е свършено и че ще се наложи да прехвърлят проекта в Стовингтън, щата Върмонт, където не разполагаха с толкова добра материална база. Едва ли имаше значение и това, че заразата се разпространяваше светкавично под невинното прикритие на обикновена простуда.
- Важното е...
- Повтори, Синя база Едно - нетърпеливо произнесе гласът. - Не те чуваме.
Важното бе, че се е случило непоправимото. Старки си спомни далечната нощ преди двайсет и две години, през 1968. Играеше покер в офицерския клуб в Сан Диего, когато дочу новината за случилото се в Мей Лай Четири. Партньори му бяха четирима мъже, двама от които сега бяха в главнокомандването на армията.
Покерът беше напълно забравен, когато играчите разгорещено заспориха как случилото ще се отрази на армията - не само на един неин клон, но на цялата армия - раздухвано от пресата, обхваната от манията за лов на вещици. Един от събеседниците, който сега имаше право да се свързва директно с подлеца (от 20.1.1989 играещ ролята на президент на САЩ), грижливо остави картите си върху масата и заяви: „Господа, случи се нещастие. И когато се случи неприятен инцидент в който и да е клон от армията на САЩ, ние не се интересуваме от корените му, а от клоните, които можем да окастрим. За нас армията е като майка и баща. И ако научите, че майка ви е била изнасилена или баща ви пребит и ограбен, преди да повикате полицията, вие прикривате голотата им. Защото ги обичате."
Никога преди или след това Старки не бе чувал подобна реч.
Сега той отключи най-долното чекмедже на бюрото си и измъкна тънка синя папка, запечатана с червени лепенки и с надпис: „В случай на разкъсване на лепенките незабавно уведоми всички служби по охраната."
Старки ги разкъса.
- Синя база Едно! - повтаряше далечният глас. - Не те чуваме! Повтарям. Не те чуваме.
- Тук съм, Лайън - промърмори Старки. Беше отворил книгата на последната страница и проследяваше с пръст колонката под названието: „Строго секретни противомерки".
- Лайън, чуваш ли ме? . - Чувам те отлично, База Едно.
- Трой - бавно произнесе Старки. - Повтарям: Трой. А сега повтори след мен.
Настъпи тишина, нарушавана от пращенето. Ненадейно Старки си спомни за подвижните радиостанции, които като деца си правеха с помощта на две празни консервени кутии на десетина метра намазано с парафин въже.
- Повтарям отново...
- О, Господи! - изхълца младежки глас от другата страна на линията.
- Повтори след мен, синко.
- Т-трой - произнесе младежът. Сетне, малко по-уверено повтори: - Трой.
- Отлично - похвали го Старки. - Бог да те закриля, синко. Край.
- И вас, сър.Край.
Дочу се изщракване, пращене, друго изщракване и тишина, нарушена от гласа на Лен Крейтън:
- Били?
- Да, Лен.
- Записах всичко.
- Хубаво си направил - уморено изрече Старки. - Напиши си доклада както намериш за добре.
- Не ме разбираш, Били. Постъпи съвършено правилно. Поздравявам те и те подкрепям.
Старки усети, че очите му се затварят. За миг престана да чувства въздействието на сините хапчета.
- Бог да закриля и теб, Лен - промълви той с пресекващ глас. Сетне изключи интеркома и се върна пред монитор номер 2. Сключи ръце зад гърба си като генерал, извършващ преглед на армията, и се втренчи във Франк Д. Брус и в лабораторията, превърнала се в гробница. След няколко минути отново го обзе спокойствие.
* * *
Шосе 36 води на югоизток от Сайп Спрингс по посока Хюстън, докъдето има около един ден път с автомобил. По шосето бясно летеше „Понтиак Бонвил". Когато превали възвишението, едва успя да избегне сблъскването с форда, преградил пътя.
Шофьорът, трийсет и шест годишен репортер на голям хюстънски всекидневник, удари спирачките. Гумите засвистяха, предницата на понтиака се наклони към шосето, сетне поднесе наляво.
- Боже Господи! - възкликна фотографът на предната седалка, изпусна фотоапарата си на пода и трескаво се опита да си сложи предпазния колан.
Шофьорът отмести крака си от спирачката, подкара форда по банкета, сетне усети, че левите колела заорават в меката пръст. Натисна докрай газта и успя да изведе колата на асфалта. Изпод гумите излизаше синкав дим. Радиото продължаваше да гърми:
„Скъпа, де го твоят мъж?
Той е честен мъж.
Кажи ми, скъпа, де го твоят мъж?"
Репортерът отново натисна спирачката. Понтиакът поднесе и спря. Наоколо не се виждаше жива душа, слънцето изпичаше безмилостно. Младият мъж дълбоко си пое дъх, опитвайки да се поуспокои, сетне внезапно го обзе гняв. Включи на задна скорост и се понесе към форда и към двамата мъже, прикрили се зад него.
- Хей - нервно поде фотографът. Беше огромен дебелак и не бе участвал в бой от времето, когато беше деветокласник. - Слушай, може би е по-добре да...
Не успя да довърши изречението си, тъй като бе отхвърлен назад. Сред звук от свистене на гуми репортерът рязко спря колата, изключи двигателя и излезе навън. Сетне, свил длани в юмруци, се запъти към двамината зад форда и изкрещя:
- Абе, педерасти такива! Замалко да ме убиете. Сега ще ви...
Беше служил четири години в армията. Ето защо моментално разпозна марката на автоматите, които двамата непознати извадиха от багажника на форда. За миг се вкамени под жаркото тексаско слънце и подмокри панталоните си.
После закрещя и мислено се обърна и побягна към понтиака, но всъщност дори не помръдна. Непознатите откриха огън в гърдите и в слабините на репортера. Той падна на колене и безмълвно протегна ръце, сякаш молеше за милост. В този момент един откос го улучи на сантиметри над лявото око и го скалпира.
Фотографът се бе обърнал на седалката и наблюдаваше всичко, но все още не бе осъзнал напълно случилото се, когато двамата младежи прескочиха тялото на репортера и се насочиха към понтиака с вдигнати автомати.
Дебелакът се плъзна на шофьорското място, от ъгълчетата на устата му излизаха мехурчета от слюнка. Ключовете бяха на мястото си. Той запали мотора и понтиакът потегли с подскок точно когато двамата започнаха да стрелят. Реши, че колата поднася надясно, сякаш великан бе ритнал задницата й; воланът завибрира в ръцете му, сетне едната гума се спука. След секунда великанът удари колата от другата страна, от асфалта полетяха искри. Фотографът стискаше вибриращия волан и жално скимтеше. Задните гуми се разкъсаха и заплющяха като черни знамена. Двамата младежи тичешком се качиха във форда, включен в списъка на военните коли, обслужващи Пентагона.
Направиха завой, предницата на колата силно подскочи, когато слязоха от бордюра и прегазиха мъртвия репортер. Сержантът на дясната седалка внезапно кихна и обля с пръски слюнка предното стъкло.
Пред тях понтиакът продължаваше да се влачи върху задните джанти. Предницата му лудешки подскачаше. Стиснал волана, дебелият фотограф се разплака при вида на форда, който неумолимо го настигаше. Натискаше газта до дупка, ала понтиакът не можеше да вдигне повече от шейсет и постепенно се разпадаше на части. По радиото Лари Ъндърууд беше заменен от Мадона, която уверяваше слушателите, че се интересува от материалните блага.
Фордът задмина понтиака и за миг фотографът се обнадежди - представи си го, че продължава напред и изчезва зад хоризонта, като го оставя на мира.
В този момент младежът удари спирачки и подскачащата предница на понтиака се удари в калника на форда, разнесе се скърцане на изкривен метал. Фотографът удари главата си във волана, от носа му шурна кръв.
Той се плъзна по загрятата седалка, като че бе покрита със смазка, измъкна се пред дясната врата и побягна по бордюра. От време на време трескаво и ужасено се оглеждаше и хвърляше поглед назад. Достигна някаква ограда от бодлива тел, прескочи я, носейки се във въздуха като огромен балон, и си помисли: „Ще се спася, мога да тичам неуморно..."
Падна от другата страна и кракът му се закачи в бодливата тел. Фотографът нададе вой до небесата. Докато се опитваше да освободи крачола си и дебелия си крак, двамата младежи се приближиха и насочиха автоматите си към него.
„Защо?" - опита се да ги попита той, но от устните му се изтръгна тихо и безпомощно скимтене, сетне куршумите пръснаха черепа му.
През този ден във вестниците не се появи нито един репортаж за странната болест или за каквито и да било неприятности в Сайп Спрингс, Тексас.

18.
Ник отвори вратата на канцеларията на шериф Бейкър и затворниците моментално зинаха срещу него. Винсент Хоган и Били Уорнър бяха в тесните килийки вляво, а Майк Чилдрис - в дясната. Съседната килия бе празна, тъй като Рей Бут, притежател на пръстен, причисляващ го към братството в Луизианския университет, беше успял да избяга.
- Хей, глухар! - извика Чилдрис. - Хей, шибан глухар! К'во ше стане с тебе, щом се измъкнем оттук, а? К'во, по дяволите, ше стане с тебе?
- Лично ще ти откъсна топките и ще ги натикам в гърлото ти, та да се задушиш - обеща Били Уорнър. - Разбираш ли какво ти казвам?
Винс Хоган мълчеше. Майк и Били нямаха подкрепа от него през този ден, 23 юни, когато щяха да ги откарат в Калхунския областен затвор. Там щяха да останат до началото на процеса. Шерифът бе разпитал Винс и той беше изпял всичко. Бейкър обясни на Ник, че има право да предяви обвинение срещу юначагите, но съдебните заседатели едва ли ще му повярват, тъй като срещу него ще свидетелстват трима, дори четирима души, ако заловяха Рей Бут.
През последните няколко дни шериф Бейкър бе спечелил уважението на глухонемия. Беше сто и трийсет килограмов бивш фермер, заслужено спечелил си прозвището Големия Лош Джон. Уважението на Ник не бе продиктувано от факта, че Бейкър го бе назначил да почиства изтрезвителното, за да навакса откраднатата си заплата, а защото шерифът се бе заел със залавянето на хората, пребили и ограбили беззащитния глухоням. Беше постъпил така, сякаш Ник бе от най-старите и уважавани фамилии в града, не непознат глухоням скитник. Шерифите в повечето градчета по южната граница не биха се поколебали да изпратят Ник за шест месеца в изправителен дом или на работа в някоя пътностроителна бригада.
През онази сутрин бяха отишли в дъскорезницата, където работеше Винс Хоган, с частното комби на Бейкър, вместо с патрулната кола. Под таблото на комбито бе скрита пушка („Винаги е заредена" - похвали се шерифът) и помощен „буркан", който Бейкър поставяше на покрива, когато пътуваше служебно. И сега стори същото, когато наближиха двора на дъскорезницата.
Бейкър непрекъснато храчеше, плюваше през прозореца, секнеше си носа и бършеше зачервените си очи. Когато говореше, грачеше като сирена. Ник не можеше да го чуе, но и без това беше ясно, че шерифът здравата е настинал. Когато колата влезе в паркинга, Бейкър се обърна към глухонемия:
- Щом го видим, ще го уловя за рамото и ще те попитам: „Този ли е?", а ти ще кимнеш. Хич не ми пука, дали Винс е един от нападателите. Ти само кимни. Ясно ли е?
Ник кимна.
Винс работеше на хобелмашината, като я захранваше с дъски. Обувките му бяха затънали в стърготини. Той нервно се усмихна на Джон Бейкър, сетне гузно погледна към Ник, застанал до шерифа. Мършавото лице на глухонемия беше покрито със синини и все още бе твърде бледо.
- Здрасти, Голям Джон. Какво, дошъл си на посещение на работническата класа?
Мъжете от бригадата мълчаливо наблюдаваха сцената. Поглеждаха последователно Ник, Винс и Бейкър, сетне погледите им се преместваха обратно, сякаш наблюдаваха някаква усложнена версия на тенис мач. Един от тях изплю струя сдъвкан тютюн в пресните стърготини и избърса брадичката си с опакото на ръката си.
Бейкър хвана Винс за загорялата от слънцето ръка с отпусната плът и го притегли към себе си.
- Хей, к'во става бе, Голям Джон?
Шерифът обърна глава, така че Ник да вижда устните му.
- Този ли беше?
Глухонемият уверено кимна и за по-сигурно посочи към младежа.
- К'ва е тая работа? - отново запита Винс. - Изобщо не познавам тоз' глухар.
- Тогава отнякъде знаеш, че е глух? Хайде, Винс, отиваш в пандиза. И то моментално. Изпрати някого от колегите да ти донесе четката за зъби.
Младежът запротестира, но шерифът го заведе до комбито и го натика вътре. Винс продължи да протестира, докато пътуваха към града и когато го вкараха в ареста, за да се
поусмири. Бейкър дори не си направи труда да му съобщи правата му. И каза на Ник:
- Проклетият тъпанар само ще се обърка още повече. Когато по пладне шерифът отново го посети, Винс бе прекалено гладен и прекалено изплашен, за да продължи да протестира. Той си издаде и майчиното мляко.
Час по-късно Майк Чилдрес също се озова в дранголника. Бейкър залови Били Уорнър в дома му точно когато младежът прибираше багажа си в стария крайслер, за да замине някъде - някъде много далеч, ако се съди по претъпканите кашони и по огромните куфари. Ама някой бе успял да предупреди Рей Бут. Той имаше достатъчно ум в главата и беше побързал да изчезне.
Шерифът покани Ник у дома си, за да го запознае със съпругата си и да вечерят заедно. Докато пътуваха с колата, глухонемият написа в бележника: „Адски съжалявам, че онзи е неин брат. Как се чувства съпругата ви?"
- Държи се - отвърна Бейкър, лицето и тялото му сякаш се сковаха. - Предполагам, че си е поплакала заради него, но и преди знаеше какво представлява братчето й. При това съзнава, че човек не избира роднините си.
Джейн Бейкър беше дребна, хубавичка жена; действително си личеше, че доста е плакала. Когато погледна хлътналите й очи, Ник се почувства неловко. Но тя топло стисна ръката му и каза:
- Приятно ми е да се запозная с теб, Ник. Освен това искрено съжалявам за нанесения ти побой. Чувствам се отговорна, след като и брат ми е участвал.
Глухонемият поклати глава и неловко се размърда.
- Предложих му работа - обади се шерифът. - Участъкът е заприличал на буните, откакто Брадли се премести в Литъл Рок. Нашият нов приятел ще пребоядиса и ще почисти. И без това се налага известно време да остане тук - за... нали знаеш.
- Да, за процеса - довърши Джейн.
Настъпи мъртвешка тишина, дори Ник я усети и му се стори потискаща.
Сетне Джейн престорено безгрижно заяви:
- Надявам се, че обичаш шунка, Ник. Имаме и варена царевица, както и цяла купа салата от зеле. Никога не мога да я докарам на вкус като онази, приготовлявана от майка ми. Всъщност така твърди благоверният ми.
Ник се потърка по корема и се усмихна.
По време на десерта (пай с ягоди, от който глухонемият си взе две парчета, тъй като през последните няколко седмици беше гладувал), Джейн Бейкър се обърна към съпруга си:
- Кашляш още по-лошо... преуморяваш се, Джон Бейкър. А тази вечер яде колкото едно пиле.
Едрият мъж виновно се втренчи в чинията си, сетне сви рамене и опипа двойната си брадичка:
- Е, от време на време мога да пропусна по някое ядене. Докато ги наблюдаваше, Ник се питаше какво ли правят в леглото тези двама души с толкова несъвместими размери. Усмихна се вътрешно и си каза, че положително нямат проблеми. Изглеждаха щастливи, че са заедно. Освен това сексуалният им живот не беше негова работа.
- При това си зачервен. Тресе ли те? Бейкър вдигна рамене.
- Ти,.. Е, може би мъничко.
- В такъв случай ти забранявам повече да излизаш и никакви възражения.
- Миличка, а затворниците? Дори да не е необходимо да ги пазя, трябва да се погрижа да получат храна и вода.
- Ник ще го свърши вместо теб - нареди дребничката жена, - а ти веднага в леглото. И хич не ми приказвай, че страдаш от безсъние - това няма да ти помогне.
- Не мога да изпратя Ник - поколеба се Бейкър. - Той е глухоням, при това не е мой заместник.
- Ами тогава направи го.
- Нямам право - не е жител на града.
- Нямаше да те карам да го сториш, ако беше нередно -неумолимо заяви Джейн, сетне стана и се залови да разчиства масата. - Хайде, Джон, прави каквото ти казвам!
Ето как за по-малко от двайсет и четири часа Ник Андрос се превърна от затворник в помощник-шериф на Шойо. Когато се канеше да тръгне към участъка, Бейкър се появи в коридора; изглеждаше огромен и някак призрачен в оръфания си халат, освен това очевидно се смущаваше, че го виждат в подобно облекло.
- Не трябваше да й позволявам да ме уговори - промълви той. - Всъщност нямаше да я послушам, ако не се чувствах толкова скапано. Гърлото ми е запушено, целият горя като печка, краката ми се огъват...
Ник съчувствено кимна.
- В момента нямам заместник. Брадли Кайд и жена му се премесиха в Литьл Рок след смъртта на детето си. Бедното, беше още бебе. Ужасно нещастие. Не ги обвинявам, че напуснаха града.
Глухонемият посочи към гърлото си и сви палеца и показалеца си в окръжност.
- Разбира се, че ще бъдеш о'кей. Но се пази, чуваш ли? В третото чекмедже на бюрото ми има 45-калибров револвер, ама да не го внасяш в ареста. Ключовете също. Разбра ли?
Ник кимна.
- Наложи ли ти се да отидеш там, стой по-далеч от затворниците. Ако някой от тях се престори на болен, не му вярвай. Този номер е стар като света. В случай, че някой действително се разболее, да изчака до сутринта да го прегледа д-р Соумс. Тогава и аз ще бъда на работа.
Глухонемият извади бележника от джоба си и написа: „Благодаря за оказаното доверие. Признателен съм, че ги заловихте и че ми дадохте работа."
Бейкър бавно прочете бележката и се засмя.
- Ама и ти си един чешит! Откъде си, момче? Защо скитосваш сам?
„Дълга история - надраска Ник. -- Стига да искате, довечера ще ви опиша част от нея."
- Непременно. Сигурно се досещаш, че изпратих по телекса запитване за теб.
Ник отново кимна и си помисли, че е гаден номер. Но нямаше от какво да се притеснява - беше „чист".
- Ще накарам Джейн да се обади в закусвалнята на шосето. Ония типове ще подадат оплакване за малтретиране, ако не си получат вечерята.
Младежът написа: „Нека човекът, който донесе храната, да влезе направо. Няма да го чуя, ако почука."
- Дадено. - За миг Бейкър се поколеба. - Легни си на нара в ъгъла. Твърдичък е, но пък е чист. И внимавай, Ник. Не можеш да повикаш помощ, ако се случи нещо.
Глухонемият кимна и написа: „Мога да се грижа за себе си."
- Сигурен съм. И все пак бих повикал човек от града, ако смятах, че някой би се съгласил да.. - Джейн влезе и той млъкна.
- Още ли дрънкаш на бедното момче? Пусни го да върви, преди тъпият ми брат да отиде и да освободи приятелчетата си.
Бейкър горчиво се изсмя:
- Доколкото го познавам, навярно вече е в Тенеси. - Той въздъхна дълбоко, от гърдите му се изтръгна свистене, заменено от задавена кашлица. - Отивам да си легна, Джени.
- Ще ти донесе аспирин против температурата - заяви дребничката жена. Когато се запъти към стълбата, подкрепяйки съпруга си, тя се обърна и каза на младежа: - Беше ми приятно да се запознаем, Ник, независимо от обстоятелствата. Послушай Джон и бъди внимателен.
Глухонемият й се поклони, а тя шеговито му направи реверанс. Стори му се, че в очите й проблясват сълзи.
Половин час след като Ник се върна в участъка, някакво пъпчиво и любопитно момче донесе три подноса с храна. Глухонемият му направи знак да ги остави върху нара и надраска върху листче: „Платени ли са?"
Момчето прочете бележката съсредоточено като студент-първокурсник, борещ се с „Моби Дик", сетне рече:
- Аха. Шерифът има открита сметка при нас. Хей, не можеш ли да говориш?
Ник поклати глава.
- Сигурно е кофти - заяви пъпчивият юноша и побърза да изчезне, като че състоянието на Ник бе заразно.
Глухонемият взе подносите един по един и с дръжката на метлата ги избута през процепа на всяка килия. Когато вдигна глава, долови част от монолога на Майк Чилдрис.
-... шубелия е това копеле, нали?
Ник се усмихна и му показа среден пръст.
- На кого показваш пръст бе, глухар! - Чилдрес се ухили грозно. - Само да се чупя оттук и ще...
Глухонемият се обърна и не долови останалото.
Върна се в канцеларията, настани се на стола на Бейкър, постави бележника пред себе си, замисли се за миг, сетне написа най-отгоре на страницата:
„Моят живот от Ник Андрос"
Спря и леко се усмихна. По време на скитничеството си бе попадал в необикновени ситуации, но дори в най-дръзките си мечти не си беше представял, че ще седи в канцеларията на шерифа като негов заместник, със задачата да охранява типовете, които го бяха пребили, и ще описва живота си. След миг отново започна да пише.
„Роден съм в Каслин, Небраска, на 14 ноември 1968. Баща ми беше независим фермер. Родителите ми вечно били на ръба на фалита и дължали пари на шест банки. Майка ми била в шестия месец бременна с мене и татко я карал с камиона към града на преглед. Ненадейно кормилната щанга се счупила и камионът паднал в крайпътната канавка. Татко получил инфаркт и починал.
След три месеца съм се родил аз - глухоням. Сигурно е дошло като още един удар за майка ми, след внезапната смърт на съпруга й.
Тя продължи да поддържа фермата до 1973, сетне й я отнеха „големите мошеници", както тя обичаше да се изразява. Нямахме никакви роднини, ала мама писа на някакви приятели в Биг Спрингс, Айова и те й намериха работа в пекарна. Живяхме там до 1977, когато майка ми загина. Премаза я мотоциклетист, докато пресичала улицата на път към къщи. Човекът не бил виновен, дори не карал с превишена скорост. Просто спирачките му отказали. От баптистката църква погребаха мама безплатно. Същата църква ме изпрати в сиропиталището „Деца на Исус Христос" в Дъ Мойнс. Това заведение се поддържа с помощта на различни църкви. Там се научих да чета и да пиша..."
Той престана да пише. Ръката го болеше, но не заради това прекъсна „съчинението" си. Мъчителните спомени го караха да се чувства зле, сякаш вдигаше температура. Върна се в ареста и надникна в килиите. Чилдрис и Уорнър спяха. Винс Хоган стоеше до решетките, пушеше цигара и гледаше към отсрещната празна килия. Където щеше да се.намира Рей Бут, ако не беше успял да избяга. По всичко личеше, че Хоган е плакал и това предизвика съчувствието на бедния глухоням Ник Андрос. Като малък Ник бе научил от филмите една дума: „ИЗОЛИРАН!" Тя винаги му бе напомняла нещо фантастично, излязло от произведенията на Лъвкрафт -ужасяваща дума, отекваща в съзнанието му, дума, описваща всички разновидности на стреса, които съществуват единствено извън нормалния свят и в дълбините на човешката душа. През целия си живот Ник бе изолиран.
Той отново седна зад бюрото и прочете последния ред от „автобиографията си": „Там се научих да чета и да пиша..." Но това не му се бе удало лесно. Живееше сред вечна тишина. Писането беше нещо като код, речта - движението на устните, повдигането и спускането на зъбите, танцуването и подскачането на езика. Майка му го беше научила да разпознава думите по устните на събеседника и да пише името си с големи, разкрачени букви. Говореше му: „Така се казваш. Това си ти, Ники." Само че той разбра какво му говори едва когато тя посочи към листа, сетне към него. Най-страшното за него не беше животът сред вечна тишина, а незнанието на названията на предметите. Едва когато стана четиригодишен, Ник започна да осъзнава необходимостта от наименования. Чак когато навърши шест, разбра, че високите зелени предмети се наричат „дървета". Не че не се интересуваше -напротив - просто никой не се бе досетил да му го каже, а той бе „изолиран".
След смъртта на майка му той напълно се затвори в себе си. Сиропиталището представляваше потънало в оглушителна тишина място, където кльощави момчета с мрачни физиономии се подиграваха на недъга му. Често двамина юначаги се спускаха към него. Единият - притиснал с ръце към устата си, другият - към ушите си. Ако наблизо нямаше човек от персонала, те се нахвърляха и го биеха. Защо ли? Безпричинно. А може би в този суров свят съществуваше понятие „жертва на жертвите".
Ник изгуби желание да контактува с околните, в резултат на което постепенно загуби способността да мисли. Скиташе се наоколо безцелно и наблюдаваше безименните предмети около себе си. Виждаше как децата на игрището мърдат устните си, повдигат и спускат зъбите си като бели подвижни мостове, и движат езиците си в ритуала, наричан „говор". Понякога откриваше, че повече от час се е взирал в някакъв облак.
Тогава в живота му се появи Руди - огромен мъжага с покрито с белези лице и с плешива глава. Беше висок близо два метра, но дори да бе по-нисък, пак щеше да изглежда като великан в сравнение с дребничкия Ник Андрос. Двамата се запознаха в сутерена на сиропиталището, където имаше маса, шест-седем стола и телевизор, който работеше от време на време. Руди приклекна, докато очите му се изравниха с тези на Ник, сетне вдигна огромните си, покрити с белези ръце и докосна първо устните, после ушите си.
„Аз съм глухоням."
Момчето намусено извърна глава, сякаш искаше да каже: „Хич не ми пука."
Гигантът му удари шамар.
Ник падна, отвори уста и от очите му потекоха беззвучни сълзи. Господи, защо го бяха затворили тук с този белязан гигант, с този плешив таласъм! Непознатият изобщо не бе глухоням, това беше просто жестока шега.
Руди внимателно му помогна да се изправи и го поведе към масата, върху която имаше бележник. Посочи към бележника, сетне към Ник. Момчето намръщено впери поглед в празните листове, после извърна очи към плешивия, накрая поклати глава. Руди кимна и отново посочи бележника, извади молив и го подаде на момчето. То го изпусна, сякаш бе опарил пръстите му, и поклати глава.
Руди отново му плесна шамар, а Ник безмълвно заплака. Белязаният впери поглед в него, очевидно въоръжен с безкрайно търпение. Сетне посочи към бележника. Към молива. Към Ник.
Ник стисна молива в юмрук и написа четирите думи, които знаеше, напрягайки до крайна степен мозъка си, който сякаш бе ръждясал и обвит в паяжини поради липса на употреба:
НИКЪЛЪС АНДРЮС
МАЙНАТА ТИ
Сетне счупи молива на две и намръщено и предизвикателно изгледа Руди. Ала гигантът се усмихваше. Внезапно се наведе над масата и притисна главата на момчето между мазолестите си длани. Топлите му ръце бяха безкрайно нежни. Ник не си спомняше откога не са го докосвали с такава любов. Единствено майка му го беше милвала така.
Руди отдръпна ръце, взе парчето молив с подострения връх и обърна на празна страница от бележника. Посочи с молива към нея, после към Ник. Направи го отново. И отново. И отново. Най-сетне Ник разбра.
„Ти си тази. празна страница."
Той се разплака.
Руди остана с него цели шест години.
„... където се научих да чета ц да пиша с помощта на един човек на име Руди Спаркман. Извадих голям късмет с него. През 1984 сиропиталището беше закрито поради липса на средства. Приютиха в различни домове част от децата, но аз не бях сред щастливците. Казаха ми, че след известно време ще ме настанят при някое семейство и държавата ще плаща издръжката ми. Исках да бъда заедно с Руди, но той служеше във войските на ООН в Африка.
Тогава реших да избягам. Тъй като бях навършил шестнайсет, едва ли са си направили труда да ме търсят. Мислех си, че всичко ще бъде наред, ако не се забъркам в някоя каша. И се оказах прав, поне досега. Реших да завърша гимназия задочно, защото Руди все ми повтаряше, че няма нищо по-важно от образованието. Когато се установя някъде за по-дълго, ще взема и матурата. Няма да ми е трудно - учението ми доставя удоволствие. Може би един ден ще постъпя в колеж. Знам, че ще ви прозвучи налудничаво -глухоням да учи в колеж - но смятам, че е възможно. Е, това е моята история."
На следващата сутрин Бейкър дойде в седем и половина, точно когато Ник изнасяше кошчетата с боклук. Шерифът изглеждаше много по-добре.
„Как се чувствате?" - написа Ник.
- Сравнително добре. До полунощ изгарях от температура - подобно нещо не ми се е случвало откакто бях малък. Дори аспиринът не ми помогна. Джени искаше да позвъним на лекаря, но към дванайсет и половина температурата ми спадна. След това съм спал като пън. А ти как се справяш?
Ник вдигна палец.
- Как са нашите гости?
Глухонемият изкриви лице в злобна гримаса, няколко пъти отвори и затвори уста, разтресе невидима решетка. Бейкър отметна глава и се разсмя, кихна няколко пъти и заяви:
- Страхотен актьор си - трябва да те покажат по телевизията. Написа ли си биографията, както ти заръчах?
Младежът кимна и му подаде два листа, изписани на ръка. Шерифът седна и внимателно ги прочете. Когато свърши, гледа Ник толкова дълго и проницателно, че глухонемият се смути и неловко сведе очи.
Когато отново се осмели да вдигне поглед, Бейкър го попита:
- Нима искаш да кажеш, че си живял сам цели шест
години?
Ник кимна.
- И действително си изкарал задочните гимназиални
курсове?
Глухонемият бързо започна да пише в бележника: „Отначало ми беше много трудно, защото се бях научил да чета и да пиша доста късно. Когато закриха сиропиталището, тъкмо бях започнал да наваксвам - взех задочно шест изпита и още шест, докато живеех в Чикаго. Научих за този начин на образование от някаква листовка. Трябва да изкарам още четири, за да завърша средното си образование.
- Какви изпити ти престоят? - попита шерифът, обърна се и изкрещя: - Хей, вие там, млъкнете! Ще си получите кифлите и кафето, щом се освободя и нито минута по-рано!
Ник написа: „Геометрия. Математика. Двегодишен курс по езиково обучение. Всичко това е необходимо, за да постъпя в колеж."
- Езиково обучение? Имаш предвид изучаването на чужд език?
Глухонемият кимна.
Бейкър се засмя и поклати глава.
- Това е върхът. Глухонемият се учи да говори на чужд език. Не ми се сърди, момче. Разбираш, че не ти се подигравам.
Ник се усмихна и кимна.
- Кажи ми защо си скитал толкова дълго?
„Докато бях малолетен, не се осмелявах задълго да оставам на едно място. Страхувах се, че ще ме затворят в друг приют или нещо подобно. Когато пораснах достатъчно, за да си .намеря постоянна работа, настъпиха тежки времена. Казват, че борсата претърпяла крах, но тъй като съм глух, не съм чул трясъка (ха-ха!)."
- И са те оставили да се скиташ немил-недраг, а, Ник? По време на икономическа криза хората не са склонни към милосърдие. Знаеш ли, смятам, че мога да ти намеря постоянна работа в околността, стига онези юначаги да не са те наплашили така, че да избягаш от Шойо и от Арканзас. Но... не всички сме като тях.
Ник кимна, за да покаже, че го е разбрал.
- Как са зъбите ти? Здравата са те шибнали по устата. Глухонемият сви рамене.
- Взе ли от болкоуспокояващите хапчета? Ник вдигна два пръста.
- Добре. Слушай, трябва да свърша малко писмена работа във връзка с тези момчета. Продължавай работата си. Ще поговорим по-късно.
Към девет и половина доктор Соумс, човекът, който едва не прегази Ник с колата си, се отби в полицейския участък. Беше шейсетинагодишен, с оредяваща бяла коса, тънък пилешки врат и проницателни сини очи.
- Големият Джон ми каза, че по движението на устните разбираш какво ти говорят - обърна се той към младежа. -Каза ми още, че иска да ти възложи някаква работа - ето защо искам да се уверя, че няма опасност да умреш, докато си тук. Съблечи ризата си.
Ник разкопча синята си риза и я свали.
- Боже Господи, погледни го! - възкликна Бейкър.
- Добре са го обработили - съгласи се Соумс, погледна към Ник и престорено безучастно заяви: - Момче, замалко да ти откъснат лявото зърно. - Посочваше сърповидната рана точно над зърното. Коремът и гръдният кош на младежа бяха обагрени във всички цветове на дъгата. Лекарят внимателно го опипа и се взря в зениците му. Накрая прегледа жалките остатъци от предните му зъби. Всъщност Ник изпитваше болка само в устата въпреки страхотните синини по тялото си.
- Навярно адски те болят - заяви докторът и младежът опечалено кимна. - Ще ги загубиш - продължи Соумс. - Ти... - Той кихна три пъти. - Извинявай.
Залови се да прибира инструментите в черната си чанта и отново се обърна към Ник:
- Все пак ще се оправиш, млади човече, освен ако те удари гръм, или продължиш да посещаваш кръчмата на Зак. Кажи ми защо не можеш да говориш - по физиологични причини, или защото си глух?
Ник написа: „Глухоням съм по рождение." Соумс кимна.
- Жалко. Но не се отчайвай и благодари на Бога, че не ти е отнел разума. Хайде, облечи си ризата.
Младежът се подчини. Лекарят му харесваше; донякъде му напомняше Руди Спаркман, който веднъж му бе казал, че Господ е надарил всички глухонеми мъже с по-дълъг пенис, като компенсация за това, което им е отнел.
Соумс отново се обърна към него:
- Ще предупредя в аптеката да ти изпълнят още веднъж рецептата за обезболяващите таблетки.
А нашият богат шериф ще ги плати.
- Ха-ха! - възкликна Бейкър.
- Има повече пари, заровени в буркани, отколкото кучето - бълхи - продължи лекарят. Отново кихна, изсекна се, порови в чантата си и извади стетоскоп.
- Внимавай какви ги плямпаш, дядка, или ще те арестувам за пиянство и нарушаване на обществения ред - ухили се Бейкър.
- Дрън, дрън - отвърна Соумс. - Някой ден ще си отвориш прекалено широко устата и ще паднеш право вътре. Събличай ризата, Джон. Искам да видя дали циците ти са така големи, както преди.
- Да се събличам ли? Защо?
- Защото жена ти ме помоли да те прегледам. Смята, че си болен, и не иска състоянието ти да се влоши. Чудя й се на ума - хиляди пъти съм й казвал, че не ще ни се налага да крием връзката си, когато те пуснат в гроба. Хайде, Джони, разголвай се.
- Просто се бях простудил - обясни Бейкър и колебливо заразкопчава ризата си. - Тази сутрин се чувствам прекрасно.Честно казано, Амброуз, ти изглеждаш много по-зле от мене.
- Не учи доктора как и кого да лекува.
Докато шерифът събличаше ризата си, Соумс се обърна към Ник:
- Все пак е странно как всички в околността пипнаха грип едновременно. Мисис Латори се разболя, както и цялото семейство Ричи, а повечето от обитателите на Бейкър Роуд кашлят като магарета. Дори Били Уорнър се задавя от кашлица в килията си.
Междувременно Бейкър бе свалил и тениската си.
- Е, излъгах ли те? - обърна се Соумс към Ник. – Нали има страхотни цици? Дори на дъртак като мене ще му стане оная работа, като ги погледне.
Шерифът потръпна, когато стетоскопът докосна гърдите му.
- Майчице, колко е студен! Да не би да го държиш в хладилника?
- Вдишвай! - намръщено нареди Соумс. - А сега издишай. Шерифът леко се закашля.
Лекарят дълго го преглежда, преслушваше гърдите и гърба му. Прибра стетоскопа и използва лъжичка, за да огледа гърлото му. Когато свърши, счупи лъжичката и я хвърли в кошчето за смет.
- Е? - попита Бейкър.
Вместо отговор лекарят натисна с пръсти подчелюстните му жлези. Шерифът подскочи.
- Очевидно изпитваш болки - сухо изрече Соумс. - Джон, незабавно се прибираш вкъщи и си лягаш. Това не е съвет, а заповед.
Шерифът примигна и промълви:
- Амброуз, стегни се. Много добре знаеш, че не мога. Имам трима затворници, които днес следобед трябва да изпратя в Камден. Снощи ги поверих на този младеж, но сбърках и няма да повторя грешката си. Той е глухоням и напълно безпомощен. Очевидно снощи не съм бил на себе си, че да се съглася на подобно нещо.
- Забрави затворниците, Джон. Положението ти е много сериозно. Имаш инфекция на дихателните пътища, и то доста силна, съдейки по звука, при това съпроводена от висока температура. Повтарям, дихателните ти пътища са възпалени и честно казано,*това съвсем не е шега работа при едър човек като тебе. Върви да си легнеш. Ако утре се чувстваш по-добре, ще отведеш затворниците в Камден. Дори ти препоръчвам да позвъниш на щатската полиция за патрулна кола, която да ги откара.
Бейкър виновно изгледа Ник и промълви:
- Знаеш ли, действително се чувствам зле. Може би няколко часа почивка ще ми се отразят добре...
„Вървете да си легнете - написа Ник. - Ще внимавам много. Освен това трябва да изкарам някой долар, за да платя лекарствата."
- Наркоманите са най-добрите работници - присмехулно изрече Соумс.
Шерифът взе двата листа с автобиографията на Ник.
- Нали нямаш нищо против, ако ги занеса на Джени да ги прочете. Адски те е харесала, момче.
Младежът надраска в бележника: „Разбира се. Жена ви е много симпатична."
- Няма втора като нея - въздъхна шерифът и закопча ризата си. - Май отново вдигам температура. Мислех, че вече съм оздравял.
- Взимай аспирин - посъветва го Соумс. - Тези възпалени жлези не ми харесват.
Шерифът се обърна към Ник.
- В най-долното чекмедже на бюрото има кутия от пури с дребни пари. Иди да обядваш и пътьом си вземи лекарствата. Нашите затворници са скапаняци и няма да ти създават проблеми. И не забравяй да оставиш разписка за похарчените суми. Ще се свържа с щатската полиция и още днес следобед ще те отърва от тези момчета.
Ник вдигна палец.
- Доверявам ти се прекалено много, въпреки че те познавам съвсем отскоро, ала Джени твърди, че не бива да се притеснявам. Пази се.
Младежът кимна.
Същата вечер Джейн Бейкър дойде в участъка. Носеше
вечеря и кутия мляко.
Ник написа: „Много благодаря. Как е съпругът ви?"
Тя се засмя. Беше дребничка, с кестенява коса и носеше карирана риза и избелели джинси.
- Искаше да дойде, но успях да го разубедя. Следобед температурата му беше толкова висока, че се уплаших, но сега е почти нормална. Може би причината е в щатската полиция. Моят Джони е напълно щастлив единствено когато се заяжда с тези момчета.
Младежът въпросително я изгледа.
- Казаха му, че могат да откарат затворниците едва утре сутринта. Имаме големи проблеми с грипната епидемия. Повече от двайсет полицаи били болни, а онези, които били на работа, трябвало да карат местните хора до болницата в Камдън или дори в Пайн Блъф. Очевидно епидемията се разраства. Струва ми се, че Ам Соумс е много разтревожен, но не се издава.
Самата Джейн изглеждаше неспокойна. Извади двата сгънати листа от джоба на ризата си и заяви:
- Страхотна история. Не съм чувала за човек с толкова лош късмет. Възхищавам се от начина, по който си преодолял затрудненията. И отново ти поднасям извинения заради брат ми.
Младежът се изчерви и смутено сви рамене. Джейн се изправи и каза:
- Надявам се да останеш в Шойо. Мъжът ми те харесва, аз също. Внимавай с онези типове в ареста.
„Добре - написа Ник. - Кажете на шерифа, че се надявам скоро да оздравее."
- Ще му предам благопожеланията ти.
Тя си отиде, а Ник спа неспокойно. От време на време ставаше и надникваше в ареста. Очевидно тримата се бяха примирили със съдбата си и в десет часа вече хъркаха. Двама души от града се отбиха да проверят как се справя Ник и той забеляза, че са хремави.
Щом се унесеше, младежът сънуваше кошмари. Когато се събуди, си спомняше единствено как върви през безкрайно царевично поле и търси нещо, като изпитва вледеняващ страх от това, което сякаш го преследва.
Стана рано и грижливо измете ареста, без да обръща внимание на Били Уорнър и на Майк Чилдрис. Когато понечи да излезе, Били изкрещя:
- Да знаеш, че Рей ще се върне! А когато се заеме с тебе, ще съжалиш, че не си и сляп!
Ник, който вървеше към вратата и беше с гръб към него, пропусна по-голяма част от тирадата му.
Върна се в канцеларията, взе някакъв стар брой на списание „Таймс" и се зачете. Реши да си вдигне краката върху бюрото, после си каза, че така положително ще си навлече гнева на шерифа, когато той дойде на работа.
Когато стана осем, Ник се обезпокои; питаше се дали състоянието на Бейкър се е влошило през нощта. Досега би трябвало да е дошъл, за да предаде тримата затворници на щатските полицаи, когато благоволяха да пристигнат. Освен това стомахът на Ник се свиваше от глад. Тази сутрин момчето от кафенето изобщо не се появи. Глухонемият погледна към телефона повече с отвращение, отколкото с копнеж. Обичаше да чете научна фантастика и от време на време си купуваше евтини джобни книги от прашните антикварни магазини. И сега не за пръв път си помисли, че за глухонемите ще настъпи нова ера, когато в употреба влязат видеотелефоните, описвани във фантастичните романи.
В девет без петнайсет безпокойството му нарасна. Отиде да надникне в ареста.
Били и Майк стояха до вратите на килиите си и удряха по решетките с обувките си. Поведението им беше доказателство, че хората, които не могат да говорят, не са най-големите тъпанари на света. Винс Хоган лежеше на нара. Когато Ник надникна в ареста, затворникът само извърна глава и се втренчи в него. Лицето му беше бледо, с изключение на поруменелите от температурата страни, под очите му имаше тъмни сенки. Челото му беше оросено от пот. Ник забеляза апатичните му, блестящи от температурата очи и разбра, че младежът е болен. Това го накара да се разтревожи още повече.
- Хей, глупчо, няма ли да даваш закуска? - извика му Майк. - А старият Винс има нужда от доктор. Клеветничеството май не му понася много добре, а, Бил?
Бил очевидно не искаше да се заяжда.
- Съжалявам, че ти се разкрещях, човече, ама Винс наистина е болен. Трябва да повикаш доктор.
Ник кимна и излезе, като се питаше какво да прави. Отиде до бюрото и написа в бележника: „До шериф Бейкър, или до когото и да било: трябва да взема закуска за затворниците и да доведа доктор Соумс при Винсент Хоган. Той действително е болен, сигурен съм, че не се преструва. Ник Андрос". Откъсна листа и го постави в средата на бюрото. Сетне пъхна бележника в джоба си и излезе.
Първото, което му направи впечатление, бе горещината и миризмата на нагрята от слънцето зеленина. Следобед сигурно щеше да бъде ад. В ден като този хората бързат отрано да си свършат работата и следобед се крият от жегата, но на Ник му се стори, че главната улица на Шойо изглежда необикновено пуста, все едно, че беше неделя.
Повечето от диагоналните места за паркиране пред магазините бяха празни. От време на време по улицата минаваше по някоя кола или камион, но липсваше делничното оживление. Магазинът за строителни материали май беше отворен, но щорите на търговската банка все още бяха спуснати, макар да минаваше девет.
Той зави надясно към кафенето, намиращо се на пет преки от полицията. Когато измина три, забеляза колата на доктор Соумс, която бавно се движеше по улицата и криволичеше от единия към другия край на платното, сякаш бе изтощен човек. Ник размаха ръце, без да бъде сигурен, че Соумс го е видял. Ала лекарят спря напряко на тротоара, без да го е грижа, че е заел четири от обозначените места за паркиране. Не излезе от колата, а остана зад волана. Младежът беше шокиран от вида му. Соумс беше остарял с двайсет години откакто предната вечер шеговито се бе заяждал с шерифа. Навярно бе уморен до смърт, но дори Ник разбираше, че не само умората е причина за ужасяващия му вид. Сякаш за да потвърди предположенията му, лекарят извади смачкана носна кърпа от горния джоб на сакото си, подобно на стар илюзионист, изпълняващ омръзнал му до смърт изтъркан трик, и няколко пъти кихна. Сетне облегна глава на седалката на колата и си пое дъх с широко отворена уста. Кожата му беше опъната и жълтеникава като на мъртвец.
Внезапно Соумс отвори очи и промълви:
- Шериф Бейкър е мъртъв. Сигурно това искаше да ме попиташ. Умря малко след два сутринта. Сега Джени е болна.
Очите на Ник се разшириха от изненада. Шериф Бейкър - мъртъв? Но нали снощи жена му бе казала, че Джон се чувства по-добре? А тя... на нея нищо й нямаше? Не, направо е невъзможно!
- Да, мъртъв е - прошепна Соумс, сякаш прочел мислите на глухонемия. - И не е единственият. През последните дванайсет часа подписах също толкова смъртни акта. И знам още двайсетина души, които ще умрат до обяд, ако Бог не се смили над тях. Но се съмнявам, че Господ има пръст тук. Дори си мисля, че би предпочел да не се намесва.
Ник извади бележника от джоба си и написа: „Какво им е?"
- Нямам представа - отвърна лекарят, бавно смачка листчето и го хвърли в канавката. - Но повечето хора в града са се заразили и съм изплашен както никога досега. Самият аз съм болен, въпреки че в момента ме измъчва преумората. Вече не съм млад и не мога безнаказано да работя часове наред без никаква почивка. - В уморения му глас се промъкна плачлива нотка, която за щастие Ник не можеше да чуе. – А самосъжалението изобщо няма да ми помогне.
Младежът, който не бе разбрал, че Соумс се самосъжалява, озадачено го изгледа.
Лекарят излезе от колата и за миг се улови за рамото на Ник, за да се задържи на крака. Старческите му ръце леко трепереха и трескаво сграбчваха младежа.
- Ела да седнем на онази пейка, Ник. Приятно ми е да разговарям с теб. Но сигурно са ти го казвали и преди.
Глухонемият се обърна и посочи към затвора.
- Няма къде да избягат - успокои го Соумс. - Ако са пипнали болестта, има други пациенти, които трябва да навестя преди това.
Двамата седнаха на боядисаната в яркозелено скамейка, на облегалката на която бе изписана реклама на местна застрахователна компания. Соумс с доволна въздишка вдигна лице към топлите слънчеви лъчи, сетне заговори:
- Простуда и висока температура. - Първите повиквания започнаха около десет вечерта. Последните пациенти, които прегледах, са само хремави. Слава Богу, че нямат стомашно разстройство. „Трябва да се приберете и да си легнете" - написа Ник.
- Знам. И ще го сторя, но първо искам да си почина няколко минути...
Очите му се затвориха и Ник помисли, че старецът е заспал. Тъкмо се питаше дали да прескочи до закусвалнята и да вземе храна за Били и за Майк, когато Соумс заговори, без да отваря очи. Ник се втренчи в устните му.
- Симптомите са съвсем обикновени - като тези на простудата. - Той започна да ги изброява на пръсти, докато разпери и десетте като ветрило. - Хрема, висока температура. Главоболие. Слабост и безсилие. Загуба на апетит. Болки при уриниране. Подуване на жлезите; отначало незначително, а след това - силно. Отоци под мишниците и по слабините. Затруднения при дишането.
Той изгледа младежа и продължи:
- Това са симптомите на обикновена настинка, на грип, на пневмония. Медицината може да се справи с тези заболявания чрез антибиотиците, освен ако пациентът е бебе или старец на преклонна възраст, или пък организмът му е отслабнал от наскоро прекарана болест. Но в нашия случай те не действат. Хората се заразяват бързо или бавно, но това няма значение. Нищо не помага срещу странната болест. Състоянието на пациента временно се подобрява, сетне отново се влошава, организмът все повече отслабва, а отоците стават все по-големи. Накрая настъпва смърт. Някой е допуснал грешка и сега се опитват да прикрият всичко.
Ник въпросително го изгледа. Питаше се дали е разбрал правилно последните му думи и дали лекарят не бълнува.
- Звучи малко параноично, нали? - продължи Соумс и измъчено се усмихна. - Знаеш ли, доскоро се страхувах от параноята на по-младите хора. Те страдат от манията, че някой подслушва телефоните им... преследва ги... контролира ги чрез компютър... Сега се оказва, че са били прави, а аз -не. Животът е прекрасен, Ник, но установих, че на стари години ми се налага да преоценявам много стойности.
„Какво искате да кажете?" - написа Ник.
- Нито един телефон в Шойо не работи - заяви Соумс. Младежът нямаше представа дали лекарят отговаря на въпроса му (беше хвърлил само бегъл поглед на последната бележка), или е „превключил" на друга тема. Навярно високата температура объркваше съзнанието му.
Докторът забеляза озадаченото изражение на Ник и очевидно си помисли, че глухонемият не му вярва. Ето защо побърза да допълни:
- Абсолютно съм сигурен. Ако се опиташ да проведеш междуградски разговор, чуваш автоматично повтарящо се съобщение за повреда по линията. И още нещо - двата входа и изхода към магистралата са преградени с бариери с надпис: „Ремонт на пътя". Само че няма никакъв ремонт. Сигурен съм, защото лично проверих. Навярно е възможно бариерите да се отместят, но тази сутрин движението по магистралата беше много слабо. Забелязах само военни камиони и джипове.
„Ами другите шосета?" - написа Ник.
- Шосе 63 е прекъснато на изхода от източния край на града заради подмяна на канализацията под него - отвърна Соумс. - А в другия край на Шойо очевидно е станала тежка катастрофа. Две коли преграждат шосето и напълно са го блокирали, ала няма и следа от полицаи или от катастрофирали.
Той замълча за миг, извади кърпа и издуха носа си.
- Джо Ракман, който живее в източните квартали твърди, че хората, копаещи канализацията, изобщо не бързат. Посетих семейство Ракман преди два часа - момченцето им е много зле. Според Джо работниците всъщност са войници, въпреки че са облечени като хора от пътностроителна бригада и карат държавен камион.
Ник написа: „Как е разбрал?"
Соумс се изправи и каза:
- Работниците не си козируват.
Ник също стана и надраска в бележника: „А черните пътища?"
- Може би не са блокирани - кимна Соумс. - Но аз съм лекар, не герой. Джо се кълне, че забелязал военни карабини в кабината на камиона. Кой знае какво може да се случи, ако човек опита да напусне града по черните пътища и те са под наблюдение. Пък и какво ли ще открие отвъд Шойо? Повтарям: някой е допуснал огромна грешка. И сега се опитват да замажат всичко. Лудост, истинска лудост! Естествено подобно нещо не може да остане в тайна и скоро ще се разчуе. Но се питам колцина ще умрат междувременно.
Ник уплашено изгледа доктора, който отиде до колата, бавно се качи в нея, свали стъклото и го попита:
- А ти как се чувстваш? Имаш ли хрема? Кашляш ли? Младежът отрицателно поклати глава.
- Ще се опиташ ли да напуснеш града? Струва ми се, че още е възможно, ако минеш през нивите.
Глухонемият завъртя глава и написа: „Не мога да изоставя затворниците. Винсент Хоган е болен, но на другите им няма нищо. Ще им занеса закуска и ще отида да видя мисис Бейкър."
- Много си състрадателен - промълви Соумс. - Подобно качество е рядко в наше време, но още по-рядко се срещат младежи с чувство за отговорност. Сигурен съм, че Джени ще оцени жеста ти. Мистър Брейсман, методисткият свещеник, също обеща да се отбие при нея. Боя се, че днес ще му се наложи да посети много домове. Ще се погрижиш за тримата затворници, нали?
Глухонемият кимна.
- Добре. Ще се постарая да дойда отново следобед. - Лекарят включи на скорост и потегли. Изглеждаше уморен, очите му бяха зачервени, лицето - посърнало. Ник разтревожено го изпрати с поглед, сетне отново тръгна към паркинга за камиона. Закусвалнята беше отворена, но единият готвач го нямаше, а трима от четиримата сервитьори не бяха дошли на работа. Ник почака доста, докато получи поръчката. Когато се върна в затвора, Били и Майк изглеждаха изплашени до смърт. Винс Хоган бълнуваше и умря към шест вечерта.

19.
Изминало бе толкова време, откакто Лари не беше стъпвал на Таймс Скуеър, че сега очакваше площадът да бъде по-различен, вълшебен. Всичко наоколо ще изглежда умалено и все пак по-красиво и той няма да се страхува от натрапчивата, понякога ужасяваща жизненост на площада, както по времето, когато бе малък и заедно с Бъди Маркс или сам идваше тук да гледа по два филма за деветдесет и девет цента, да позяпа блестящите витрини на магазините и на залите за електронни игри.
Но площадът си бе същият и кой знае защо това смути Лари, тъй като в действителност много неща се бяха променили. Нямаше я будката за вестници на ъгъла, която се виждаше, щом изкачиш стъпалата от станцията на метрото. Малко по-нататък, на мястото на салон с проблясващи и шумни електронни игри, където съмнителни типове с цигари, провиснали от крайчеца на устните им, се забавляваха с „Пустинният остров на Готлиб" или „Космическо състезание", сега имаше заведение, пред което стояха група чернокожи младежи и се полюшваха в такт с ритмична, въображаема мелодия. Салоните за масаж и кината за порнографски филми се бяха увеличили.
И все пак площадът си бе същият, което натъжи Лари. Единствената значима разлика бе в това, че сега се чувстваше като турист - може би дори кореняците нюйоркчани, имат същото усещане на Таймс Скуеър - все едно са джуджета, които искат да вдигнат поглед и да прочетат електронните реклами, докато обикалят площада като в омагьосан кръг. Лари не можеше да прецени - беше забравил какво е да се чувстваш част от Ню Йорк и не изгаряше от желание да си
го припомни.
Тази сутрин майка му не отиде на работа. През последните два дни тя се бореше с простудата, ала днес бе станала с температура. Изтегнал се в тясното легло в старата си стая, Лари я чу как трополи из кухнята, киха и тихичко проклина, докато приготвя закуската. Сетне възрастната жена пусна телевизора. Предаваха новините по програма „Днес". Опит за държавен преврат в Индия. Взривена електростанция в Уайоминг. Очаква се Върховният съд да приеме историческо решение относно правата на хомосексуалистите.
Когато Лари, закопчавайки ризата си, влезе в кухнята, новините бяха свършили и Джин Шалит интервюираше някакъв плешив мъж. Плешивият показваше миниатюрни стъклени фигурки на животни, изработени от него. Похвали се, че стъклодухачеството му било хоби от четирийсет години насам и книгата му щяла да бъде публикувана от „Рендъм Хауз". Сетне изведнъж кихна.
- Извинен сте - каза Джин Шалит и се изсмя.
- Как ги искаш - пържени или бъркани? - попита Алис Ъндърууд, още по халат.
- Бъркани - отвърна Лари. Знаеше, че няма смисъл да обяснява, че не обича яйца. Според майка му закуска без яйца не беше истинска закуска. (Когато беше в добро настроение, тя ги наричаше „чупливки".) Според нея бяха .изключително полезни, защото съдържаха белтъчини и хранителни вещества. Представата й за хранителни вещества бе доста смътна, но всеобхващаща. Алис можеше да изреди цял поменик от тях, както и „вредните за организма" храни: бонбони, туршии, шоколадови десерти, розовите дъвки, които се продаваха заедно с портрети на бейзболисти и - Боже мой - още куп други.
Той седна и се загледа, докато майка му приготовляваше яйцата; изсипа ги в стария почернял тиган и ги разбърка със същия тел, който използваше по времето, когато Лари беше първокласник.
Сетне тя извади кърпичка от джоба на халата си, кихна, изкашля се в нея, промърмори „по дяволите" и прибра . кърпичката.
- В отпуска ли си, мамо?
- Обадих се, че съм болна. Тази хрема ще ме довърши. Мразя да отсъствам от работа в петък, толкова колежки се преструват на болни в края на седмицата, но трябва да си остана вкъщи, за да се оправя. Имам температура, а отгоре на всичко и сливиците ми са възпалени.
- Повика ли лекар?
- Докторите ходеха на визитации по домовете по времето, когато бях очарователна девойка - отвърна Алис. - Сега, ако не ти е добре, трябва да отидеш в болницата. Или пък да висиш цял ден, докато те прегледа някой шарлатанин в онези заведения за - ха! ха! - приходящи пациенти. Знаеш ли какво мисля за тях - че там използват старците като опитни зайчета за поредната правителствена здравна програма. Не можеш да си представиш каква навалица е по тези заведения. Предпочитам да си остана вкъщи и да взимам аспирин - утре ще съм като кукуряк.
Лари прекара почти цялата сутрин у дома, опитвайки се да й помогне. С геройски усилия премести телевизора в спалнята й („Ще получиш херния, за да гледам „Да се споразумеем" - намусено промърмори Алис), донесе й сок, крем за разтривки и изтича до магазина за едно-две евтини романчета. След това не им остана нищо друго, овен взаимно да си лазят по нервите. Майка му отбеляза колко зле работи телевизорът в спалнята, а Лари едва се сдържа да не й се сопне, че лошото изображение все пак е за предпочитане пред липсата на телевизор. Най-накрая не издържа и заяви, че отива да се поразходи.
- Прекрасна идея - възкликна майка му с очевидно облекчение. - А пък аз ще си подремна. Добро момче си, Лари. Той слезе по тясната стълба (асансьорът все още не работеше) и излезе на улицата, обзет от чувство за вина. Предстоеше му да прекара приятен ден, освен това още имаше някой и друг долар в джоба си.
Но когато се озова на Таймс Скуеър, настроението му се развали. Вървеше безцелно, след като предвидливо бе прехвърлил портфейла в предния си джоб. Внезапно се закова пред някакъв магазин за грамофонни плочи, омагьосан от собствения си глас, който звучеше от поставените на улицата, разнебитени високоговорители.
„Не съм дошъл да прося ти да спиш с мене,
нито да разбера получила ли си просветление.
Не съм дошъл да се бия и неприятности да създавам,
но един-единствен въпрос ти задавам:
„Мила, де го твоят мъж?
Де го, скъпа...
Скъпа, де го твоят мъж?"
„Това съм аз" - помисли си Лари, докато разсеяно се взираше в изложените албуми, но днес собственият му глас го разстрои, дори нещо по-лошо - накара го да почувства отвращение от родния град. Не искаше да остава нито миг повече под сивкавото, с цвят на мръсно бельо небе, да диша нюйоркския смог, докато непрекъснато опипва портфейла си, за да се увери, че не са му го откраднали. Ню Йорк, името ти е параноя. Внезапно пожела да е в студиото на Западния бряг и да записва нов албум.
Ускори крачка и свърна в един безистен с електронни игри. Дочу оглушителен звън, от високоговорителите се разнасяха звуковите ефекти, придружаващи играта „Състезание със смъртта през 2000 година", включващи неземните, електронни писъци на умиращите пешеходци. „Страхотна игричка, няма що - помисли си той. - Нищо чудно скоро да се забавляват с „Дахау през 2000 година". Положително ще им достави удоволствие."
Приближи се до будката за обмяна и смени десет долара за монети от двайсет и пет цента. После пресече улицата, влезе в телефонната кабина до ресторанта и по памет набра номера на покерния клуб, често посещаван от Уейн Стьки.
Започна да пъха монети в процепа, докато ръката го заболя, най-сетне телефонът, намиращ се на пет хиляди километра разстояние, иззвъня.
Женски глас произнесе:
- Клуб „Джейнс". Вече работим.
- А ти работиш ли се? - промълви Лари с дрезгав, страстен глас.
- Слушай, умнико, това не ти е... хей, да не би да е Лари?
- Да, аз съм. Здравей, Арлен.
- Къде си? Разбрах, че никой не те е виждал.
- Ами... на Източния бряг - предпазливо отвърна певецът. - Едно пиленце ми каза, че съм нападнат от пиявици и трябва да изляза от басейна, за да ме оставят на мира.
- Да не би да е нещо, свързано с голямо празненство?
- Аха.
- Чух за това. Здравата си се изръсил.
- Уейн там ли е, Арлен?
- Имаш предвид Уейн Стьки?
- Във всеки случай не Джон Уейн - той е мъртъв.
- Значи не си чул?
- Какво да чуя? Казах ти, че се намирам в другия край на страната. Хей, да не би да му се е случило нещо?
- Уейн е в болницата - пипнал е грипния вирус, дето тук му викаме „капитан Трипс". Всъщност положението е много сериозно, говори се, че грипът е взел много жертви. Хората са изплашени и си стоят по домовете. В момента имаме шест свободни маси, което не се е случвало никога досега.
- Как е Уейн?
- Един Бог знае. Болниците са претъпкани с пациенти, но посещенията са абсолютно забранени. Има нещо гнило в цялата тази работа, Лари. Отгоре на всичко градът е пълен с войници.
- Може би са в отпуска.
- Войниците в отпуска не носят оръжие и не се движат с военни камиони. Населението е изпаднало в паника. Добре, че си далеч оттук.
- По телевизията не са съобщили нищо.
- Местните вестници съветват хората да се ваксинират против грип, това е всичко. Ала се носят слухове, че опасен вирус е изпуснат от някаква военна лаборатория. Направо ме побиват тръпки.
- Това са бабини деветини.
- Има ли признаци на грип на Източния бряг?
- Не - отвърна той, но внезапно се сети за простудата на майка му. Едва сега му хрумна, че докато пътуваше с метрото, повечето хора кихаха и кашляха - все едно, че се намираше в отделение за туберкулозни. Но в кой ли град няма простудени и хремави хора. „Вирусите на грипа са общителни" - с насмешка си помисли Лари.
- Джейн не е на работа - говореше Арлен. - Обади се, че имала температура и сливиците й били подути. Мислех си, че никаква болест не може да хване старата брантия.
- Изтекоха три минути, обадете се, когато свършите -намеси се телефонистката.
Лари побърза да каже:
- Надявам се да се върна след една-две седмици, Арлен.
Непременно ще ти се обадя.
- Чудесно. Винаги съм си мечтала да изляза с прочут рокпевец.
- Хей, Арлен! Случайно да познаваш един тип на име Дюи
Тестето?
- О! - стреснато изрече тя. - Господи, Лари!
- Какво?
- Слава Богу, че не затвори! Всъщност видях Уейн два дни преди да влезе в болницата. Направо ми изскочи от ума!
- Е, какво има?
- Уейн ми даде някакъв плик. Каза, че е за тебе, но помоли да го държа една-две седмици в чекмеджето на касата, или да ти го предам, ако те видя. Каза още: „Лари има дяволски късмет, че Дюи Тестето не е научил за това."
- Какво има в плика? - Той премести слушалката в другата си ръка.
- Един момент. Сега ще погледна.
Последва тишина, сетне се дочу шум от разкъсвана хартия. Арлен промълви:
- Спестовна книжка, издадена от Първа калифорнийска търговска банка. Влогът възлиза на... Божичко! Малко повече от 13 000 долара. Ще ти счупя главата, ако отидем в заведение и ме накараш да платя половината от сметката.
- Няма да се наложи - усмихнато отвърна Лари. -Благодаря ти, Арлен. И да ми пазиш плика!
- Не, ще го хвърля в клозета, тъпанар такъв!
- Приятно е, когато хората те обичат! Жената въздъхна.
- Ти си върхът, Лари. Слушай, ще сложа книжката в плик, върху който са написани твоето и моето име. Така няма да можеш да ме метнеш, когато решиш да си го вземеш.
- И през ум не ми минава да го сторя, сладурче. Когато свършиха, телефонистката нареди на Лари да пусне в процепа още три долара. Младият мъж, на чието лице все още грееше широка и глуповата усмивка, с удоволствие се подчини.
Сетне хвърли поглед към монетите, разпилени на полицата на телефонната будка, избра една от двайсет и пет цента, пъхна я в процепа и набра номера на майка си. Когато научиш добра новина, първата ти реакция е да я споделиш, сетне ти идва да нервираш някого. Лари смяташе - не, беше убеден -че бърза да успокои майка си и да й съобщи, че отново е богат.
Постепенно усмивката му помръкна. Телефонът продължаваше да звъни. Може би майка му все пак е решила да отиде на работа? Спомни си зачервеното й от температурата лице, кашлицата и кихането й и гневните възклицания, заглушени от носната й кърпичка. Невъзможно беше да е излязла. Всъщност едва ли имаше сили да го стори.
Той окачи слушалката и разсеяно прибра върнатата монета, сетне излезе от кабината и спря такси. Когато колата отново потегли, запръска дъжд.
* * *
Вратата беше заключена и след като потропа два-три пъти, Лари се убеди, че майка му е излязла. Беше чукал толкова силно, че някой от горния етаж в отговор заудря по пода, подобно на разгневен призрак. Младият мъж си каза, че все пак трябва да влезе и да се убеди в предположението си, само че нямаше ключ. Обърна се, понечи да слезе на долния етаж и да позвъни на мистър Фрийман, но в този момент дочу тихо стенание.
Вратата на апартамента беше с три ключалки, но майка му не ги използваше независимо от вечния си страх от порториканците. Лари блъсна вратата с рамо и тя се разлюля в касата. Още един удар и ключалката поддаде. Вратата рязко се отвори и се удари в стената.
- Мамо?
Отново тихо стенание.
В апартамента беше тъмно; навън внезапно се бе смрачило, дочуваха се гръмотевици и шумът от усилващия се дъжд. Прозорецът на хола беше наполовина вдигнат, белите пердета се издуваха като корабни платна, сетне биваха всмуквани обратно през отвора. Част от пода беше намокрена от дъжда.
- Мамо, къде си?
Малко по-силен стон. Лари мина през кухнята, навън отново се разнесе гръм. Замалко щеше да се спъне в майка си, която лежеше по корем на прага на спалнята.
- Мамо! Господи, мамо!
Дочула гласа му, възрастната жена се опита да се обърне по гръб, ала само главата й се завъртя безпомощно, сетне отново клюмна. Дишането й беше учестено и задавено от храчките. Но най-страшното, което Лари никога не забрави, беше как окото й се обърна към него, също като окото на шопар в кланица. Лицето й беше зачервено от температурата.
- Лари, ти ли си?
- Ще те сложа да си легнеш, мамо.
Наведе се, опитвайки се да овладее треперенето на коленете си и вдигна майка си. Халатът й се разтвори и разкри избелялата й от пране нощница и мъртвешки белите й крака, покрити с подути вени.
Цялата гореше и Лари се изплаши. Каза си, че никой не би могъл да оцелее при толкова висока температура. Навярно мозъкът й се пържи.
Сякаш за да потвърди подозренията му, възрастната жена заядливо изрече:
- Лари, иди да измъкнеш баща си от бара!
- Не говори - изплашено отвърна той. - Гледай да заспиш, мамо.
- Баща ти е в бара с онзи фотограф - пискливо изрече тя сред почти осезаемата тишина; навън отново изтрещя гръмотевица. Лари имаше усещането, че тялото му е покрито с бавно стичаща се слуз. През наполовина вдигнатия прозорец на хола нахлуваше студен вятър. Сякаш почувствала го, Алис затрепери, кожата й настръхна, зъбите й затракаха. В полумрака на спалнята лицето й се белееше като пълна луна. Лари отметна завивките, положи майка си на леглото и издърпа одеялата чак до брадичката й. Ала тя продължаваше безпомощно да трепери и най-горното одеяло също потръпваше; лицето й беше зачервено, но по него нямаше и следа от пот.
- Кажи му веднага да се прибере! - изкрещя тя, сетне отново настъпи тишина, нарушавана от хрипливото й дишане.
Лари отиде в хола, тръгна към телефона, но в последния момент се приближи до прозореца, затвори го с трясък, сетне се върна до телефона.
Указателите бяха на полицата под масичката, върху която стоеше апаратът. Младият мъж откри номера на болницата „Мърси" и го набра, докато навън изтрещя нова гръмотевица. Проблесна мълния и превърна току-що затворения прозорец в черно-бяла рентгенова плака. Майка му изкрещя и викът й смрази кръвта му.
Лари дочу бръмчене в слушалката, сетне изщракване. Привидно бодър глас изрече:
- Говори телефонният секретар на болницата „Мърси". В момента всички линии са заети. Не затваряйте, ще бъдете свързани при първа възможност. Благодаря. Говори телефонният секретар на болницата „Мърси". В момента всички...
- Тъпанарите живеят на долния етаж - изкрещя майка му. - Тези порториканци не разбират нищо!
- ... линии са заети. Не затваряйте, ще бъдете свързани при...
Той тресна слушалката и за миг остана до телефона; усети, че го облива пот. По дяволите, що за болница е това? Да ти се обади телефонен секретар, когато собствената ти майка умира! Какво ли се е случило?
Реши да слезе на долния етаж и да помоли мистър Фрийман да наглежда болната, докато той отиде до болницата. Или пък да извика частна линейка? Господи, защо никой не знае как да постъпи в подобен случай? Защо не го преподават в училищата?
В спалнята майка му продължаваше да диша задавено.
- Връщам се веднага - промърмори Лари и се отправи към външната врата. Беше изплашен, дори ужасен от болестта на майка му, но някакъв коварен гласец му нашепваше: „Неприятностите ме преследват." И: „Защо трябваше да се случи, след като научих добрата новина?" Хрумна му и още нещо, което го накара да се почувства жалък: „Доколко болестта й ще провали плановете ми? Навярно ще се наложи изцяло да ги променя."
Лари ненавиждаше подлия глас, искаше му се да замлъкне завинаги, но той продължаваше да говори.
Младият мъж изтича надолу по стълбата към апартамента на мистър Фрийман. Когато достигна площадката на първия етаж, външната врата се отвори и дъждът нахлу вътре.

20.
„Харбърсайд" беше най-старият хотел в Оугънкуит. Гледката, разкриваща се от прозорците му вече не беше така живописна, откакто построиха новия яхтклуб, но в ден като този, когато по небето се носеха тъмни, буреносни облаци, изгледът бе доста ефектен.
Франи седеше до прозореца от три часа, опитвайки се да съчини писмо до Грейс Дъган, приятелка от гимназията, която сега учеше в „Смит". Нямаше намерение да се изповядва пред Грейс за бременността си и за скандала с майка си - това би задълбочило депресията й - освен това бе сигурна, че приятелката й скоро ще узнае всичко от свои източници в града. Просто се опитваше да съчини най-обикновено писмо, примерно да опише екскурзията с велосипеди до Рейнджли, която двамата с Джес бяха предприели в края на май заедно със Сам Латръп и Сали Уенселас. Или да се похвали, че е имала късмет на изпита по биология. Да съобщи на Грейс, че Пеги Тейт (тяхна обща позната) е постъпила на работа в Сената и че Еми Лаудър скоро ще се омъжва.
Ала писането не й вървеше. Навярно това отчасти се дължеше на „пиротехническите ефекти" навън - как е възможно да се съсредоточиш, когато над океана се разразява буря? Освен това се улови, че всичко написано не е съвсем вярно. Истината бе някак си изкривена, като нож, който порязва ръката ти, вместо да обели картофа. Екскурзията с велосипеди беше чудесна, но отношенията между нея и Джес вече не бяха чудесни. Действително бе имала късмет на зачота по биология, но беше пропаднала на изпита. Нито тя, нито Грейс бяха в особено приятелски отношения с Пеги Тейт, а имайки предвид собствената й бременност, съобщението за предстоящата сватба на Еми Лаудър изглеждаше по-скоро като лоша шега, отколкото повод за радост. „Еми се омъжва, а пък аз ще си имам бебе. Ха-ха!"
Казвайки си, че е крайно време да приключи с писмото, само и само да не се измъчва повече с него, тя написа:
„Имам доста проблеми, но засега няма да те занимавам с грижите си. Тръпки ме побиват само като си помисля за тях! Надявам се да се видим на Четвърти юли, освен ако не си променила плановете си, за които ми спомена в последното си писмо. (Засрами се - да ми изпратиш само едно писмо за месец и половина! Започвах да си мисля, че някой ти е отрязал пръстите, малката!) Ще ти разкажа всичко, когато се видим. Може би ще ме посъветваш как да
постъпя.
Вярвай в мен, както аз в теб;
Фран "
Надраска името си с обичайните смешни заврънкулки, така че подписът й зае почти половината празен лист. Това повече от всякога я накара да се почувства измамница. Пъхна писмото в плика, написа адреса и го подпря на огледалото. Свършила бе и тази работа. Така. А сега какво да прави?
Навън отново притъмня. Младата жена се изправи и неспокойно закрачи из стаята. Питаше се дали да излезе, преди да е заваляло, но къде да отиде? На кино? С Джес вече бяха гледали единствения филм, който се прожектираше в града. Или да прескочи до Портланд и да позяпа витрините на модните магазини? Ала това едва ли ще й достави удоволствие. Скоро ще носи само рокли на ластик, където има място за двама. Днес й се бяха обадили три пъти по телефона. Първият разговор я зарадва, вторият я остави безразлична, третият я нервира. Искаше й се да ги беше провела в обратен ред. Навън отново заваля и небето се прихлупи. Фран реши да излезе и да се разходи - по дяволите проливния дъжд. Чистият въздух и влагата навярно ще я накарат да се почувства по-добре. Дори може да се отбие в някое заведение и да изпие чаша бира. Да намери утешение в бутилката... или поне душевно равновесие.
Първа й се обади Деби Смит от Сомерсуърт и ентусиазирано съобщи, че Фран е добре дошла, всъщност имат нужда от нея. Една от трите съквартирантки се изнесла от апартамента през май, тъй като си намерила работа като секретарка в някаква фирма. Деби и Рода не били в състояние сами да плащат наема. „Освен това и двете произхождаме от големи семейства и сме свикнали с ревящи бебета" - бе допълнила приятелката й.
Фран й каза, че ще се нанесе до първи юли, а когато затвори телефона, откри, че лицето й е мокро от сълзи. Плачеше от облекчение. Помисли си, че всичко ще бъде наред, стига да успее да се махне от родния си град. Да бъде далеч от майка си, дори от баща си. Тогава фактът, че е самотна майка, навярно няма да изглежда толкова страшен, ще приеме по-нормални измерения. Безсъмнено бебето щеше изцяло да промени живота й, но това не бе толкова страшно. Някъде беше чела за животно - насекомо или жаба - което при нападение се издувало и увеличавало двойно размерите си. Хищникът (поне теоретично) се изплашвал и побягвал. Донякъде Франи се чувстваше като това насекомо, целият град и заобикалящата я среда (gestalt може би бе по-точното определение) я караха да изпитва подобни чувства. Знаеше, че няма да бъде подложена на публично порицание, но бе сигурна, че трябва да напусне Оугьнкуит, ако иска разсъдъкът й да повлияе на разклатените й нерви. Знаеше, че щом се появи на улицата, винаги ще бъде заобиколена от хора, които не я зяпат, но искат да го сторят. Всички местни жители, разбира се, не туристи. Местните хора винаги зяпат някого -било то пияница или безделник, живеещ от социални помощи. Хлапето от Добро семейство, заловено да краде в Портланд или в Олд Орчард Бийч... или момичето с издутия корем.
Втори позвъни Джес Райдър, но разговорът с него изобщо не я развълнува. Той се обаждаше от Портланд и първо я бе потърсил в дома й. За щастие беше попаднал на Питър, който му бе дал номера на хотела.
Все пак първите думи на Джес бяха:
- Май вашите вдигат много пара?
- Има нещо такова - уклончиво отвърна тя, без да навлиза в подробности. Имаше чувството, че ако го стори, ще се съюзи с Джес.
- Навярно майка ти.
- Защо мислиш така?
- Изглежда ми от жените, готови всеки миг да побеснеят. Има нещо в погледа й, Франи - сякаш те предупреждава: „Застреляш ли моите свещени крави, ще убия твоите!"
Младата жена предпочете да замълчи.
- Извинявай, не исках да те засегна.
- Не си ме обидил - промълви Фран. Всъщност описанието на майка й беше съвсем вярно, или поне така изглеждаше, но тя беше по-шокирана от думата „засягам", която беше употребил. Колко странно да я чуе точно от него. Хрумна й, че може би съществува основно правило: когато любовникът ти се страхува „да не те засегне", той вече не ти е любовник.
- Франи, държа на предложението си. Ако отговорът ти е положителен, ще купя халки и още следобед пристигам при теб.
„С велосипеда" - помисли си тя и замалко не се изсмя. Подигравката й щеше да бъде неуместна, дори жестока и за миг Франи закри с ръка микрофона, докато смехът й напълно премине. През последните шест дни бе плакала и се смяла повече, отколкото през всичките години, откакто бе навършила петнайсет и беше започнала да излиза с момчета.
Когато му отговори, вече се беше успокоила.
- Не, Джес.
- Говоря ти съвсем сериозно - пламенно изрече той, сякаш я беше видял как се опитва да потисне изпушилия я смях.
- Знам. Но все още не съм готова за брак. Това засяга единствено мен, Джес, и нямаш никаква вина.
- Ами детето?
- Ще го родя.
- И ще го дадеш за осиновяване? - Все още не съм решила.
За миг той замълча и Франи дочу гласове от съседните стаи. Навярно обитателите им също си имаха проблеми. Дете мое, светът е драма, разиграваща се през деня. Обичаме живота - затова търсим пътеводната светлина, която ще ни отведе в утрешния ден.
- Питам се какво ще стане с детето - най-сетне проговори Джес. Младата жена силно се съмняваше в интереса му към бебето, но навярно той предполагаше, че само така може да я нарани. И беше постигнал целта си.
- Джес...
- Помислила ли си къде ще отидеш - прекъсна я той. - Не можеш цяло лято да останеш в хотела. Бих могъл да ти потърся жилище в Портланд.
- Имам си жилище.
- И къде е то? Или нямам право да те питам?
- Точно така - изтърси Фран. Идваше й да си прехапе езика, задето не му го бе казала по-дипломатично.
- О - гласът му прозвуча унило. След миг плахо продължи:
- Позволи ми да те попитам нещо, но предварително те моля да не побеснееш. Защото действително искам да науча отговора. Въпросът ми не е риторичен.
- Хайде, питай - враждебно изрече тя и си помисли, че ще й струва огромно усилие да се овладее, тъй като в повечето случаи, когато Джес правеше подобна уговорка, неизменно следваше отвратително и шовинистично изказване.
- Не мислиш ли, че имам някакви права относно детето? Не ми ли е позволено да поема част от отговорността и заедно да вземем решение?
За миг думите му действително я вбесиха, сетне ядът й премина. Джес нямаше вина, просто се опитваше да се защити пред самия себе си, както постъпват всички здравомислещи хора, за да спят спокойно. Тя го харесваше заради интелигентността му, ала в подобни ситуации това качество ставаше досадно. Хората като Джес - и като нея - през целия си живот биват поучавани, че трябва да бъдат себеотдайни. Понякога трябва да пострадат - и то сериозно - за да научат, че е по-добре да изчакваш и да отлагаш. Усилията му бяха добронамерени, но си оставаха усилия. Очевидно не искаше да й позволи да му се изплъзне.
 - Джес, нито един от двама ни не иска това дете. Нали затова решихме да взимам таблетки против забременяване. Не се чувствай отговорен.
- Но...
- Не, Джес - отсече тя. Младият мъж въздъхна.
- Ще ми се обадиш ли, когато се настаниш в новото жилище?
- Сигурно.
- Ще продължиш ли следването си?
- Вероятно. Но ще пропусна есенния семестър.
- Ако ти потрябвам, знаеш къде да ме намериш, Франи. Не се опитвам да избягам.
 - Ясно ми е.
- В случай, че са ти необходими пари...
-Да.
- Обади ми се. Няма да нахалствам, но... ми се иска да те
виждам. - Добре, Джес.
- Дочуване, Фран. - Дочуване.
Фран затвори телефона. Питаше се защо раздялата с Джес изглежда окончателна, а разговорът й се струва някак си недовършен. Отговорът й хрумна след секунда: за пръв път не си бяха казали „обичам те". Това я натъжи. Каза си, че не бива да се поддава на подобни чувства, но самовнушението не й помогна.
Около дванайсет позвъни баща й. Двамата бяха обядвали заедно преди два дни и тогава той бе споделил тревогата си, че цялата история се отразява зле на Карла. Предишната нощ не си легнала, а останала в салона, разглеждайки стария албум със семейни снимки. Около единайсет и половина слязъл да я попита кога ще си легне. Разпуснатата й коса падала върху раменете й и закривала деколтето на нощницата й. Изглеждала ужасно и очевидно не била на себе си. Тежкият албум лежал на скута й и дори не вдигнала поглед към съпруга си, а продължила да разгръща страниците. Казала, че не й се спи и че след малко ще се качи.
Докато седяха в сепарето на закусвалнята пред почти недокоснатите си сандвичи, Питър сподели с дъщеря си, че навярно майка й се е простудила, защото непрекъснато подсмърчала. Попитал Карла дали иска чаша топло мляко, но тя изобщо не му отговорила. На другата сутрин я открил заспала в креслото, с албума на скута й.
Когато най-сетне се събудила, изглеждала почти на себе си, но била още по-хремава. Не му позволила да повика доктор Едмънтън заради някаква си обикновена простуда. Поставила си пластири на гърдите, както и парче вълнен плат и смятала, че хремата й преминава. Ала видът й не харесал на Питър. Въпреки че Карла не му позволила да й сложи термометъра, бил почти сигурен, че жена му изгаря от висока температура.
А днес бе позвънил на Фран точно преди разразяването на бурята. Пурпурночерните облаци безшумно се бяха сгъстили над пристанището. Внезапно заваля дъжд, отначало слаб, сетне се превърна в порой. Докато разговаряше с баща си, младата жена се взираше през прозореца и наблюдаваше как светкавиците прорязват бурния океан отвъд. При всяко проблясване дочуваше в слушалката пращене, като драскане на грамофонна игла върху повредена плоча.
- Днес не е напускала леглото - каза Питър. - Най-накрая се съгласи Том Едмънтън да я прегледа.
- Той идва ли вече?
- Току-що си отиде. Смята, че Карла има грип.
- Господи! - възкликна Франи и притвори очи, - Не е шега работа за жена на нейната възраст.
- Права си. - Той замълча, сетне продължи: - Разказах му всичко, Франи. За бебето и за скарването ти с Карла. Том те знае от раждането ти, освен това умее да си държи езика зад зъбите. Исках да разбера дали скандалът отчасти е причинил заболяването й. Ама той каза, че свадата няма нищо общо. Грипът си е грип.
- Кой измисли грипа - мрачно изрече Фран.
- Моля?
- Нищо - отвърна младата жена. Баща й беше учудващо модерен, но определено не беше почитател на Ей Си Ди Си. - Продължавай.
- Всъщност ти разказах почти всичко, скъпа. Том твърди, че грипната епидемия добива нечувани размери, а вирусът бил особено опасен. Навярно е проникнал тук от юг и сега цял Ню Йорк е пламнал от грип.
- Може би се е простудила още повече, докато е спала в креслото... - колебливо поде Фран.
- Том спомена, че седящото положение се е отразило благотворно върху белите й дробове и бронхиалните пътища. Не каза нищо повече, пък не беше и необходимо, тъй като Алберта Едмънтън и Карла членуват в едни и същи организации. И двамата предчувствахме, че рано или късно ще й се случи нещо подобно. Карла е председателка на Комитета по история на града, прекарва двайсет часа седмично в библиотеката, освен това е секретарка на женския клуб, след смъртта на Фред се ангажира с организирането на годишния благотворителен бал, отгоре на всичко от миналата зима членува във фондация „Сърце". Не стига това, ами се опитва да набере нови членове на Дружеството по генеалогия на Южен Мейн. Майка ти е преуморена, направо е смазана. Навярно скандалът, който ти вдигна, донякъде се дължи на умората й. Докторът обясни, че отслабналият й организъм няма сили да се съпротивлява на вирусите. Но си мисля, че истината е по-различна - Карла се страхува от старостта. През целия си живот е работила много повече от мен.
- Как е тя сега?
- Пази леглото, пие сокове и взема таблетките, предписани й от Том. За днес си взех отпуска, а утре мисис Холидей ще стои при нея. Майка ти си я избра, искала заедно с нея да състави дневния ред за юлското събрание на Историческото Дружество. - Той тежко въздъхна, навън проблесна мълния и по линията отново се разнесе пращене. - Понякога ми се струва, че Карла иска да умре, докато изпълнява някое от многобройните си задължения.
Фран плахо попита:
- Мислиш ли, че ще има нещо против, ако дойда да я...
- Не бих ти препоръчал да го сториш в момента. Дай й време, Фран. Сигурен съм, че ще се примири. Сега, четири часа по-късно, докато слагаше шала, младата жена се питаше дали някога майка й ще се примири. Ами ако даде бебето за осиновяване - може би никой в града няма да научи за бременността й. Сетне си каза, че това е почти невероятно. Обитателите на провинциалните градчета неизменно надушват скандалните истории. Разбира се, ако реши да остави бебето... но това и през ум не й минава, нали? Нали?
Докато обличаше шлифера си, усети как я разяжда чувство за вина. Действително майка й беше преуморена. Фран го забеляза още когато се върна у дома за ваканцията и двете с Карла се разцелуваха. Майка й имаше торбички под очите, кожата й имаше жълтеникав оттенък, а прошарената й коса, винаги грижливо фризирана, беше побеляла още повече. И все пак...
Карла бе изпаднала в пълна истерия. А сега Франи се питаше как ще се чувства, ако грипът на майка й премине в пневмония, ако тя получи нервна криза... Или ако умре. Господи, каква ужасна мисъл. Божичко, не позволявай това да се случи. Лекарствата ще й помогнат да се пребори с болестта, а щом Франи изчезне от полезрението й и се усамоти с нероденото си бебе в Сомерсуърт, майка й положително ще се съвземе от удара и ще... Телефонът иззвъня.
Младата жена смутено хвърли поглед към него. Навън проблесна нова светкавица, последвана от силен гръм, прозвучал толкова близо, че Франи потръпна. Зън-зън-зън.
Но нали беше провела цели три разговора, кой ли може да я търси? Деби едва ли би се обадила повторно, нито пък Джес. Навярно провеждат някаква телефонна анкета, или рекламират нов продукт. Какво ли, ако е Джес - може би отново ще се опита да я убеждава.
Когато понечи да вдигне слушалката, внезапно си каза, че това е баща й с някаква лоша новина. Хрумна й: „Възмездието никога не закъснява. Ще трябва да понеса последствията от" това, което сторих. Може би състоянието на Карла донякъде се дължи на преумората от благотворителната работа, но не бива да се самозалъгвам. Аз съм главната виновница. Хайде, Франи, преглътни горчивата хапка. Получи си заслуженото!"
-Ало?
Мълчание. Тя озадачено смръщи чело и отново каза „ало".
Дочу гласа на баща си:
- Фран? - Той изхълца задавено. - Франи? Отново особеният звук.
С нарастващ ужас младата жена осъзна, че баща й се опитва да сподави сълзите си. Тя вдигна ръка и несъзнателно вкопчи пръсти във възела на найлоновото шалче.
- Татко? Какво се е случило? Да не би мама да е по-зле?
- Франи, трябва да те видя. Ще... ще се отбия да те взема. Да, точно така ще направя.
- Как е мама? - изкрещя тя в слушалката. Нов гръм разтърси хотела, Франи се стресна и се разплака. - Кажи ми, татко.
- Знам само, че състоянието й се влоши - отвърна Питър. - Около час, след като разговарях с тебе, температурата й се повиши и тя започна да бълнува. Обадих се на Том... ала Рейчъл ми каза, че не бил вкъщи, страшно много хора били болни... ето защо позвъних в Санфордската болница. Обясниха ми, че в момента и двете им линейки били заети, и обещаха да включат Карла в списъка. По дяволите, какъв е пък този списък! Познавам Джим Уорингтьн, шофьора на една от линейките. Ако няма катастрофа на магистралата, по цял ден играе на карти. Какъв е този списък! - Той повиши глас, сега почти крещеше.
- Моля те, татко, успокой се. - Франи отново избухна в плач, престана да опипва възела на шалчето и понечи да си избърше сълзите. - Ако мама все още е у дома, по-добре сам да я закараш в болницата.
- Не... Линейката дойде преди петнайсет минути. Господи, Франи, в нея бяха натъпкани шестима души. Забелязах между тях Уил Ронсън, собственика на дрогерията. Карла... майка ти... дойде в съзнание, когато я понесоха към линейката, и все повтаряше: „Питър, не мога да си поема дъх! Не мога да си поема дъх, защо не мога да дишам?" О, Господи! - завърши той с писклив, детински глас, който изплаши младата жена.
- Татко, в състояние ли си да караш? Можеш ли да дойдеш с колата до тук?
- Да. Да, разбира се. - Очевидно баща й се опитваше да овладее паниката си.
- Ще те чакам на входа.
Тя затвори телефона и бързо слезе по стълбата, въпреки че краката й се подкосяваха. Когато излезе на верандата, забеляза, че все още вали, но буреносните облаци постепенно се разкъсват и иззад тях наднича следобедното слънце. Франи машинално потърси с поглед дъгата и я съзря в далечината -мъгляв и загадъчен полумесец, извил се над океана. Младата жена бе измъчвана от угризения на съвестта, имаше усещането, че космати същества са се настанили в утробата и, където имаше и нещо друго... Тя отново се разплака.
Докато чакаше баща си, в главата й се въртеше една и съща натрапчива мисъл: „Хайде, Франи, преглътни горчивата хапка! Получи си заслуженото!"

21.
Стю Редмън се страхуваше... Взираше се през зарешетения прозорец на новата си стая в Стовингтьн, щата Върмонт. В далечината видя градче, миниатюрни табелки, рекламиращи близката бензиностанция, някаква фабрика, главна улица, бариерата на магистралата, отвъд която се простираше гранитният гръбнак на Западна Нова Англия - Грийн Маунтънс.
Страхуваше се, защото новото му „жилище" приличаше повече на затворническа килия, отколкото на болнична стая. Страхуваше се, тъй като Денинджър беше изчезнал. Не го беше виждал откакто целият смахнат цирк се премести от Атланта в Стовингтьн. Дейц също го нямаше. Стю подозираше, че двамата са болни, или вече са мъртви.
Някой беше успял да избяга или болестта, пренесена в Арнет от Чарлз Д. Кемпиън, се бе оказала много по-заразна, отколкото се е предполагало. Така или иначе епидемиологичният център в Атланта беше разформирован и Стю си мислеше, че всички служители от въпросния център сега имат възможност да изучават върху себе си въздействието на вируса, наречен А-прим, или супергрип.
Все още му правеха изследвания, но някак си нехайно. Не спазваха установените часове, а резултатите небрежно нанасяха на бланки. Младежът подозираше, че някой им хвърля бегъл поглед, поклаща глава и ги пъха в машината за унищожаване на документи.
Но това не беше най-страшното. Най-много го плашеха орьжията. Сега сестрите, идващи да му вземат кръв, слюнка или урина, неизменно бяха придружавани от войник в бял херметичен костюм, въоръжен с пистолет в пластмасов кобур. Кобурът беше прикрепен към дясната китка, над ръкавицата на войника и Стю не се съмняваше, че ако започне отново с номерата, които прилагаше на Дейц, 45-калибровият пистолет ще изгърми, разкъсвайки единия край на кобура и от Стю Редман ще остане само спомен.
Привидното спазване на графика за изследванията означаваше само едно - вече не им беше необходим. Да бъдеш под арест беше лошо, но да бъдеш под арест и да си излишен - това бе направо страшно. Означаваше, че здравата си го загазил.
Всяка вечер Стю най-внимателно следеше новините в шест часа. Хората, опитали да извършат държавен преврат в Индия, бяха обявени за „чуждестранни шпиони" и бяха разстреляни. Полицията все още издирваше виновниците за вчерашното взривяване на електростанцията в Ларами, Уайоминг. Върховният съд беше решил с шест гласа против три, че хомосексуалистите не могат да бъдат уволнявани от държавна служба. Днес за пръв път се бе промъкнала информация за нещо друго.
Официалните представители на Комитета по ядрена енергетика от Милър Каунти, Арканзас отричаха възможността за изтичане на гориво от реактора. Действително в атомната електроцентрала в градчето Фуке, намиращо се на петдесетина километра от тексаската граница, били констатирани незначителни повреди в охладителната система, но това съвсем не било повод за безпокойство. Военните подразделения били разположени в района като допълнителна мярка за сигурност. Стю се питаше какви ли мерки за сигурност би предприела армията, ако реакторът във Фуке наистина се повреди. Сигурен бе, че военните части са разположени в югоизточен Арканзас по съвсем друга причина. Та нали Фуке не се намираше много далече от Арнет.
В друг репортаж се съобщаваше, че грипната епидемия по Източното крайбрежие е в съвсем ранен стадий на развитие. Вирусът бил от руски произход и нямало повод за безпокойство, допълнителни мерки трябвало да се вземат само за много възрастните и съвсем младите хора. Някакъв уморен лекар даваше интервю в коридора на бруклинската болница „Мърси". Обръщайки се към зрителите, той съобщи, че грипът бил доста упорит и препоръча да се вземат антибиотици. Когато понечи да добави още нещо, звукът изчезна, Стю виждаше как устните му се движат. На екрана се появи водещият от студиото и каза:
- Получихме няколко съобщения за смъртни случаи вследствие грипната епидемия в Ню Йорк, но при повечето от тях са изиграли роля известни допълнителни фактори, като замърсяването на околната среда и дори вирусът на СПИН. Упълномощените лица от правителствените здравни служби подчертават, че епидемията е предизвикана от така наречения „руски" вирус, не от много по-опасния, наименован „свински". Лекарите съветват болните да пазят леглото, да почиват, да пият повече течности и да вземат аспирин против високата температура.
Водещият бодро се усмихна... зад кадър някой кихна.
Слънцето залязваше, обагряйки небето в златист цвят, който скоро щеше да премине в яркочервено, сетне - в бледооранжево. Стю си помисли, че най-страшни са нощите. Бяха го преместили в непознат за него район на страната, който нощем му се струваше някак си враждебен. Въпреки че беше краят на пролетта, дърветата навън бяха напълно разлистени. През прозореца си той виждаше толкова зеленина, че се чувстваше странно, дори се боеше. Не му бяха останали никакви приятели - доколкото знаеше, всички хора, с които бе летял от Брейнтрий до Атланта, вече бяха мъртви. Беше заобиколен от въоръжени роботи, които му взимаха кръвни проби. Страхуваше се за живота си, въпреки че все още продължаваше да се чувства добре и започваше да вярва, че изобщо няма да се зарази от Това, каквото и да бе То.
Той потъна в размисъл - питаше се дали е възможно да избяга оттук.

22.
Когато дойде на работа на 24 юни, Крейтън завари Старки да се взира в мониторите, сключил ръце зад гърба си. Крейтън забеляза как на дясната му ръка проблясва пръстенът от Уест Пойнт и почувства прилив на съжаление към стареца. От десет дни Старки се крепеше с таблетки и фаталните последствия бяха неизбежни. И катастрофата беше неизбежна. Крейтън си каза, че ако подозренията му за телефонния разговор се потвърдят, то катастрофата вече е настъпила. - Лен? - промълви Старки, сякаш бе учуден от появата му... - Благодаря ти, че дойде.
- Няма защо - поусмихна се младият мъж.
- Знаеш кой ми позвъни, нали?
- Значи действително е бил той.
- Да, самият президент. Уволниха ме, Лен. Дъртият главатар ме изхвърли. Предчувствах го, но съм засегнат, дяволски засегнат. Обидно е да го чуеш от устата на този ухилен празнодумник.
Лен Крейтън кимна.
Старки разсеяно прекара ръка по челото си и промълви:
- Е, всичко е свършено. Не мога да направя нищо. Сега ти командващ, ще изпълняваш моята длъжност. Президентът нареди незабавно да заминеш за Вашингтон. Предупреждавам те, че ще те направи на бъз и коприва, а ти ще стърчиш пред него, само ще козируваш и ще се подчиниш на всичките му заповеди. Направихме всичко възможно и съм убеден, че е достатъчно.
- В такъв случай цялата страна трябва да ти падне на колене.
- Рулят изгаряше ръката ми... но го стисках, докато можех, Лен. Стисках го здраво. - Говореше със сдържана ярост, но когато отново погледна към мониторите, устните му за миг потръпнаха. - Без теб нямаше да се справя - много ми помогне.
- Да... все пак успяхме да направим нещичко, Били.
- Точно така, редник. А сега слушай. Най-важното е незабавно да се свържеш с Джек Кливланд. Той знае с какви хора разполагаме зад двете завеси - желязната и бамбуковата. Знае и как да се свърже с тях и няма да се спре пред нищо, тъй като съзнава, че се налагат спешни мерки.
- Не те разбирам, Били.
- Трябва да очакваме най-лошото - промълви Старки и лицето му се изкриви от неприятна усмивка. Горната му устна се повдигна и се набръчка като муцуната на зло куче, охраняващо ферма. Той посочи към листовете жълта хартия на масата. - Положението е неконтролируемо. Епидемията се е развихрила в Орегон, Небраска, Луизиана, Флорида. Констатирани са случаи в Мексико и Чили. При аварията в Атланта загубихме единствените трима специалисти, способни да се справят с проблема. Експериментите с мистър Стюарт „Принц" Редман ни вкараха в задънена улица. Знаеш ли, че го инжектираха с вируса „Синева" под предлог, че му дават успокоително? Организмът му уби вируса и сега всички са напълно объркани. Навярно бихме могли да измислим нещо, ако разполагаме с шест седмици. Но нямаме толкова време. Версията за грипна епидемия е прекрасно хрумване, но е задължително - абсолютно задължително - врагът никога да не разбере, че цялата история е започнала в Америка. В противен случай е възможно да възникнат подозрения.
- Кливланд има между осем и двайсет мъже и жени в СССР и от пет до десет във всяка страна от Източния блок. Дори аз не знам колко е броят на шпионите в комунистическия Китай. - Устните на Старки отново потръпнаха. - Когато днес следобед се срещнеш с Кливланд, просто му кажи: „Рим падна". Няма да забравиш, нали?
- Не - отвърна Лен и почувства, че устните му се вледеняват. - Но сигурен ли си, че тези мъже и жени ще го направят?
- Получили са ампулите преди седмица. Казано им е, че съдържат радиоактивни вещества, местоположението на които ще бъде фиксирано чрез космически спътници. Повече информация е излишна, прав ли съм, Лен?
- Да, Били.
- А ако се случи най-лошото, никой никога няма да научи истината. Сигурни сме, че до деня на катастрофата в Атланта противникът не е знаел за съществуването на проект „Синева". Може би подозират за създаването на нов вирус, някаква мутация... но едва ли ще имат време да разберат истината. Така че сме квит с тях, Лен.
- Точно така.
Старки отново впери очи в мониторите.
- Преди няколко години дъщеря ми ми подари книга със стихотворенията на някой си Ийтс. Твърдеше, че всеки военен трябва да ги прочете. Смятам, че се шегуваше. Чувал ли си за такъв поет, Лен?
- Май че да - отговори Крейтън, като се питаше дали да спомене, че името се произнася Йейтс. След моментно колебание се отказа да поправи стареца.
- Прочетох всеки ред - продължи Старки, докато се взираше в потъналата във вечна тишина закусвалня. - Най-вече от инат, защото тя бе уверена, че няма да го сторя. Не бива да позволяваме на околните да предвиждат начина ни на поведение, не бива да бъдем предсказуеми. Право да ти кажа, не разбрах почти нищо - този Ийтс сигурно е бил смахнат - но изчетох книгата от кора до кора. Стихотворенията ми се сториха забавни, въпреки че не винаги бяха написани в рими. Ала има едно, което никога няма да забравя. Сякаш онзи поет описваше всичко онова, на което съм посветил живота си, безнадеждността на положението и благородството на хората. Казваше, че предметите се разпадат, че центърът им е изместен. Навярно е имал предвид, че вещите се износват. Ако не друго, Ийтс е знаел, че рано или късно на всичко му идва краят.
- Да, сър - тихо промълви Крейтън.
- Полазиха ме тръпки, когато за пръв път прочетох края на това стихотворение. И това се случва винаги, когато го препрочитам. Знам наизуст тези няколко реда: „Какъв е този космат звяр, чийто край най-сетне е дошъл, и който се влачи към Витлеем, за да се роди там?"
Крейтън остана безмълвен - не знаеше какво да каже.
- Звярът е вече на път - промълви Старки и се обърна. Плачеше и се усмихваше едновременно. - Вече е на път и е много по-опасен, отколкото онзи Ийтс е предполагал. Всичко се разпада. Светът се разпада. Нашата задача е да забавим този процес колкото е възможно повече.
- Да, сър - каза Крейтън и за пръв път усети как в очите му напират сълзи. - Да, Били.
Старки му протегна ръка и Лен я стисна в своите длани. Ръката на стареца беше сбръчкана и студена, като змийска кожа, в която е умряло някакво прерийно зверче, оставяйки крехките си кости в обвивката на влечугото. Старки не можа да се въздържи и открито заплака, сълзите се стичаха по гладко избръснатото му лице. След миг с мъка изрече:
- Искам още една услуга от теб.
- Да, сър.
Старецът свали от дясната си ръка пръстена от Уест Пойнт, а от лявата - венчалната халка.
- За Синди. За дъщеря ми. Предай й ги, Лен.
- Непременно.
Старки тръгна към вратата.
- Били? - провикна се след него Крейтън. Старецът се обърна.
Крейтън се изпъна и застана мирно, а сълзите продължаваха да се стичат по лицето му. Сетне козирува. Старки му отвърна и излезе.
* * *
Асансьорът се движеше безшумно, на таблото проблясваха цифри, отбелязващи етажите. Когато Старки използва специалния си ключ и през покрива на подемника проникна в гаража, се разнесе сигнал за тревога - прозвуча някак си печално, сякаш алармената инсталация съзнаваше, че вече няма какво да се охранява. Старки си представи как Лен Крейтън го наблюдава на многобройните монитори. Старият офицер си избра джип, прекоси с него пустинната равнина и премина през портал с надпис: „Строго секретна зона. Не се допускат лица без специален пропуск." Пропускателните пунктове напомняха будки за събиране на пътната такса по магистралите. Войниците от охраната зад жълтеникавите стъкла бяха мъртви и сухият и горещ пустинен въздух постепенно ги изсушаваше като мумии. Будките бяха бронирани, но се бе оказало, че не са преграда за вируса. Изцъклените очи на мъртъвците тъпо се взираха в Старки, когато ги отмина; с изключение на джипа му нищо не се движеше по черния път между бараките на Куонсет и ниските бетонни сгради.
Той спря пред сграда с надпис: „Вход строго забранен! Допускат се само лица с пропуск А-1-А." Старки използва един ключ, за да отвори вратата, и друг - да повика асансьора. Вляво се намираше остъклената будка на охраната. Постовият, мъртъв и вдървен като кокал, се взираше в Старки. Когато асансьорът пристигна и вратите се отвориха, старият офицер побърза да се качи. Струваше му се, че все още усеща върху себе си погледа на мъртвеца, чийто очи наподобяваха прашни камъчета.
Кабината се спусна толкова бързо, че на Старки му прилоша. Когато асансьорът спря, прозвуча мелодично иззвъняване. Вратите се отвориха, лъхна го сладникавата миризма на разложение, сякаш му зашлевиха плесница. Миризмата не беше непоносима, тъй като пречиствателите на въздуха все още работеха, но дори и те не можеха да прогонят напълно вонята. „Сякаш когато някой умре, непременно иска околните да научат за това" - помисли си Старки.
Пред асансьора лежаха десетина мъртъвци. Старецът предпазливо запристъпва между тях - не му се искаше да настъпи разлагаща се, восъчножълта ръка, или да се препъне в нечий крак. Това би могло да го накара да изкрещи, а той определено не го желаеше. Човек се страхува да крещи, когато е в гробница, защото звукът би го накарал да обезумее, а Старки действително се намираше в гробница. На пръв поглед приличаше на отлично оборудвана научна лаборатория, ала всъщност сега бе само гробница.
Вратите на асансьора се затвориха зад него и кабината се издигна автоматично. Старки знаеше, че повече няма да се спусне, ако няма повикване: херметичността беше нарушена и компютрите бяха превключили всички асансьори на специален режим. Защо тези клети мъже и жени лежаха тук? Очевидно са се надявали, че компютрите ще се повредят и не ще превключат системите на авариен режим. Пък и защо ли не? Предположенията им са били до известна степен логични - та нали всичко друго се бе потвърдило.
Старки тръгна към закусвалнята, стъпките му отекваха по коридора. Луминесцентните лампи, монтирани в продълговати рамки, напомнящи обърнати надолу формички за лед, хвърляха ярка, безмилостна светлина. Старки се натъкна на още две тела. Мъж и жена, напълно голи, с продупчени слепоочия „Чукали са се - помисли си старецът, - сетне той застрелял жената и си теглил куршума. Любов сред вирусите!" Мъжът все още стискаше 45-калибровия пистолет. Покритият с фаянсови плочки под беше изпръскан с кръв и със сивкаво вещество, наподобяващо остатъци от овесена каша. Внезапно Старки изпита непреодолимо желание (което за щастие бързо премина) да се наведе и да докосне гърдите на жената, за да провери дали са твърди или отпуснати.
Малко по-надолу по коридора се натъкна на седнал човек, облегнал се на затворена врата; на шията му висеше табелка, окачена на връзка за обувки. Главата на мъртвеца бе сведена и брадичката му скриваше надписа на табелката. Старки я повдигна с пръст и отметна назад главата; очните ябълки на мъртвеца хлътнаха в черепа с приглушен звук. Върху табелката с червен флумастер беше написано: „Сега знаете, че действа. Има ли някакви въпроси?"
Старецът отпусна брадичката на мъртвеца. Главата остана изкривена под необичаен ъгъл, празните очни кухини унесено се взираха към тавана. Старки направи крачка назад. Отново плачеше. Навярно защото нямаше никакви въпроси.
Вратата на закусвалнята беше отворена. До нея се намираше голямо табло за обяви. Старки се приближи и се зачете. На 20 юни ще се играе бейзболен мач. Ана Флос търси някой да я закара до Денвър или Боулдър на 9 юни. Готова е да заплати половината бензин и да сменя шофьора, когато той се умори. Ричард Бетс желае да подари няколко кученца, мелези между коли и санбернар. В салона на закусвалнята ще се състои редовното седмично богослужение...
Прочете всички обяви, сетне влезе в закусвалнята. Тук миризмата бе по-натрапчива - вонеше на развалена храна и на разлагаща се плът. Старецът се огледа и потръпна от ужас. Стори му се, че някои от мъртъвците се взират в него.
- Хора... - поде той, сетне замлъкна. Нямаше представа какво възнамеряваше да каже.
Бавно се приближи към масата, където седеше Франк Д. Брус, потопил лице в чинията със супа. Няколко минути безмълвно го наблюдава. После го хвана за косата и вдигна главата му. Чинията с желирана супа беше Здраво прилепнала към лицето на мъртвеца и Старки ужасено я задърпа. Купичката издрънча на пода и се преобърна, а по-голяма част от супата остана прилепнала като плесенясало желе към лицето на Франк Д. Брус. Старки извади носната си кърпа и се опита да го изчисти. Клепачите на мъртвия бяха залепнали от супата, но старецът не се осмели да ги докосне. Страхуваше се, че ще пропаднат в черепа, подобно на очите на човека с табелката. Изпитваше ужас при мисълта, че ако почисти клепачите, те ще се отворят като щори. А най-много се страхуваше от онова, което щеше да прочете в очите на Франк Д. Брус. След миг прошепна:
- Редник Брус, свободно.
Грижливо покри лицето на мъртвеца с носната си кърпа, която моментално залепна. После се обърна и излезе от закусвалнята с отмерени, бавни крачки, сякаш бе на парад.
Когато се връщаше към асансьора, отново се натъкна на човека с табелка на шията. Седна до него, извади пистолета си от кобура и захапа дулото.
Разнесе се изстрел - приглушен и лишен от драматизъм. Труповете продължаваха да лежат безмълвно. Пречиствателите на въздуха бързо разнесоха облачето дим. В подземната лаборатория на проект „Синева" отново се възцари тишина. В закусвалнята носната кърпа падна от лицето на Франк Д. Брус и бавно се спусна на пода. Очевидно на мъртвеца му бе все едно, но Лен Крейтън установи, че все по-често поглежда към монитора и се пита защо, по дяволите, Били не избърса супата от веждите на онзи нещастник, след като се бе захванал с това. Скоро, съвсем скоро щеше да се срещне с президента на Съединените щати, ала желираната супа, прилепнала към веждите на Франк Д. Брус, го безпокоеше повече. Много повече.

23.
Рендъл Флаг, загадъчният човек, крачеше на юг по шосе № 51 и се вслушваше в нощните звуци, дочуващи се от двете страни на тесния път, който рано или късно щеше да го изведе от Айдахо в Невада. Оттам той можеше да се отправи в каквато и да било посока: от Ню Орлийн до Ноглес, от Портланд, щата Орегон до Портланд, щата Мейн. Това беше неговата страна и никой не я познаваше така и не я обичаше толкова силно като него. Рендъл познаваше добре шосетата и изминаваше дългите преходи нощем. Сега, час преди изгрев слънце, той се намираше някъде между Грасмър и Ридъл, на запад от Туин Фолс, но все още на север от резервата „Дък Бели", разположен на територията на два щата. Чувстваше се бодър, в отлично настроение.
Крачеше бързо, токовете на износените му ботуши потракваха по паважа; когато забележеше на хоризонта фарове на приближаваща се кола, той се отбиваше встрани от пътя и се привеждаше сред високата трева, където жужаха нощни насекоми... колата го отминаваше, а шофьорът може би го побиваха тръпки, сякаш бе попаднал във въздушна яма, докато жена му и децата му неспокойно се размърдваха в съня си, като че на всички едновременно се бе присьнил един и същи кошмар.
Рандъл Флаг продължаваше да върви на юг по шосе № 51 и изтритите токове на островърхите му каубойски ботуши потрепваха по асфалта - висок човек на неопределена възраст, в изтрити, закърпени джинси и дънково яке. Джобовете му бяха натъпкани със съмнителна литература - или, както той се изразяваше: „Брошури на всякакви теми, или как да се справим с нашите проблеми". Когато подадеше книжка някому, непознатият .никога не отказваше да я вземе, независимо от темите, третирани в нея, които бяха най-разнообразни: опасността от атомните електроцентрали, ролята на международната еврейска мафия в свалянето на правителства, съвместната контрабанда на кокаин, осъществявана от ЦРУ и контрите, фермерските профсъюзи, „Свидетелите на Йехова" ("Ако успееш да отговориш положително на всичките десет въпроса, ти си СПАСЕН"), борбата на чернокожите за равенство в армията, устав на ку-клукс-клан. Джобовете на Рендъл Флаг бяха натъпкани с брошури на всички тези теми и на какви ли не още. На двата му ревера имаше значки. На едната бе изобразено усмихнато жълто лице, а на другата - свиня с полицейска фуражка. Отдолу имаше надпис с червени букви, от които се стичаха капки кръв: „Обичате ли свинско?". Човекът вървеше, без да спира или да забави крачка, и напрегнато се ослушваше. Очите му сякаш пронизваха мрака и търсеха дебнещи го опасности. На гърба си носеше стара и опърпана раница. По лицето му играеше зловеща усмивка, случайният минувач би си помислил, че Рендъл Флаг ликува - и щеше да бъде прав. Това бе лице на безкрайно щастлив човек, лице, излъчващо невероятна притегателна сила, лице, при вида на което уморените сервитьорки от крайпътните закусвални изпускаха чашите, лице, което караше малчуганите да се врязват с велосипедчетата си в дървените огради, а сетне, облени в сълзи, да тичат при майките си, докато от коленете им стърчат остри трески. Това беше лице, при вида на което невинните спорове на бейзболна тема между посетителите на баровете неизменно завършваха с кървав побой. Рендъл Флаг вървеше на юг по шосе № 51 и вече наближаваше Невада. Скоро ще си устрои лагер и ще прекара деня в сън, събуждайки се с падането на нощта. Докато приготовлява вечерята си на бездимния примус, ще почете, независимо какво: страници от някой опърпан, с откъснати корици порнографски роман, откъси от „Майн Кампф", комикси или някое реакционно вестниче, издавано от дружеството „Синове на патриотите". Флаг не беше придирчив към четивото си.
След вечеря той отново се отправи на път, движейки се на юг по отлично поддържаното тясно шосе, прорязващо дивата местност. Зрението, обонянието и слухът му бяха изострени; установи, че вече крачи през пустиня, където растат само пелин и пълзящи храсти. Пред погледа му планините започваха да изникват от земята, подобно на скелети на динозаври. Призори на следващия или на по-следващия ден ще се озове в Невада и ще се отправи към Маунтьн Сити. Там го очаква човек на име Кристофър Брейдънтън, който ще го снабди с кола и с нови документи; оттук насетне пред него се разкриваше пътят към славата: страната го очакваше. Напомняше му човешко тяло, където шосетата заместват кръвоносните съдове, готови да приемат него - чуждия елемент - и чрез кръвта да го пренесат до сърцето, черния дроб, мозъка. Той беше тромб, търсещ място да заседне, счупена кост, стремяща се да прободе жизненоважен орган, единствена обезумяла клетка, която си търси другар - двамата ще заживеят заедно и ще си създадат прекрасно злокачествено образувание.
Загадъчният човек крачеше неуморно, като размахваше ръце. Беше известен, много известен по тайните пътища, където бродят бедняци и безумци, професионални революционери и хора, така свикнали да ненавиждат, че омразата загрозява лицата им като заешка устна и отблъсква всички, освен себеподобните им, които ги канят в долнопробни квартири, украсени с лозунги и плакати, в мазета, превърнати в тайни скривалища за взривни вещества, в задни стаи, където се разработват безумни планове: да се убие някой министър, да се отвлече детето на гостуващо високопоставено лице или група, въоръжена с гранати и с автомати да се втурне в залата, където заседава съветът на директорите на „Стандарт Ойл" и да започне да убива в името на народа. Да, той беше добре познат в тези среди, но дори най-големите безумци се страхуваха да погледнат тъмното му, усмихнато лице. Жените, с които спеше, обикновено се опитваха да се самозалъжат, че половото сношение с него е нещо съвсем нормално - като да си вземеш сандвич от хладилника - но щом ги докоснеше, те се вцепеняваха и неволно извръщаха глава. Отдаваха му се, както биха се отдали на жълтоок овен или на бясно куче, а когато всичко свършеше, се чувстваха премръзнали, така премръзнали, сякаш никога повече няма да се стоплят. Когато тайнственият човек влезеше по средата на някое събрание, истеричните пререкания моментално стихваха, обвинения, упреци и идеологически спорове мигом биваха забравени. За секунда се възцаряваше мъртвешка тишина, всички нямо се взираха в него, сетне извръщаха поглед, сякаш видели в ръцете му адска машина, много по-страшна от пластичните бомби, фабрикувани в мазетата от студенти по химия с леви убеждения, или от контрабандните оръжия, доставени с посредничеството на някой алчен сержант от армията. Присъстващите се сепваха така, като че Флаг им е донесъл уред за унищожение, ръждясал от кръв, останал в забвение векове наред, ала сега готов да се задейства, поднесен им от госта като пъклен подарък, торта за рожден ден, украсена с нитроглицеринови свещички. Когато дискусиите се подемаха отново, всички разговаряха дисциплинирано и разумно - доколкото лудите могат да бъдат дисциплинирани и разумни - и обикновено постигаха съгласие по спорните въпроси.
Загадъчният човек вървеше уверено, островърхите му ботуши бяха приели формата на стъпалата му и бяха удобни като пантофи. Кристофър Брейдънтън от Маунтън Сити го познаваше като Ричард Фрай и беше един от кондукторите на нелегалната железница, използвана от хората извън закона. Половин дузина различни организации се грижеха Брейдънтън винаги да има пари. Той беше поет, понякога преподаваше в Свободния университет или пътуваше из Западните щати - Юта, Невада, Аризона, където изнасяше лекции на гимназистите, зашеметявайки (или поне така се надяваше) мамините синчета и дъщерички с новината, че поезията все още е жива и макар безсъмнено да е вдъхновявана от наркотиците, все пак притежава своеобразна, отблъскваща жизненост.
Брейдънтън наближаваше шейсетте; преди трийсетина години бе изхвърлен от един калифорнийски колеж заради левите си убеждения. По време на голямата демонстрация в Чикаго през 1968 полицията го арестува, сетне той се свърза с различни радикадни групи и въодушевено прегърна идеите им, за да се превърне накрая в техен послушен инструмент.
Загадъчният човек вървеше и се усмихваше. Брейдънтън бе само звено от сложната нелегална система с нейните хиляди разклонения, по които се движеха безумците с техните брошури и бомби. Разклоненията бяха свързани помежду си, пътните знаци, указващи посоката - замаскирани, но разбираеми за посветения.
В Ню Йорк го познаваха като Робърт Франк и твърдението му, че е негър, изобщо не се подлагаше на съмнение, макар кожата му да бе много светла. Подпомаган от чернокож ветеран от Виетнам, изпълнен с омраза, след като бе загубил левия си крак, той уби шестима полицаи в Ню Йорк и в Ню Джърси.
В Джорджия бе известен като Рамзи Форест, потомък на Натан Бедфорд Форест. Издокаран в бяла куклуксклановска одежда, той беше участвал в две изнасилвания, в кастриране и в подпалване на негърско предградие, състоящо се от жалки бараки. Но това бе много отдавна, в началото на шейсетте, когато се зараждаше борбата за защита на гражданските права. Понякога му се струваше, че е роден по време на въпросния конфликт. Не си спомняше почти нищо от живота
си преди този период, освен че в ранното си детство е живял в Небраска и че някога е посещавал гимназията заедно с червенокосо и кривокрако момче на име Чарлз Старкуедър. Ала в паметта му бяха запечатани протестните демонстрации от 1960, още по-добре си спомняше бурната 1961 - побоите, нощните набези, църквите, които се взривяваха така, сякаш вътре се е случило толкова голямо чудо, че стените не могат да го поберат. Спомняше си още как година по-късно се засели в Ню Орлийнс, където се запозна с някакъв малоумен младеж на име Осуалд, разпространяващ брошури, приканващи Америка да остави Куба на мира. Рандъл бе взел няколко и една-две все още бяха прибрани в някой от многобройните му джобове. През изминалите години бе участвал в стотина комитета за защита на родината, както и в стотина студентски демонстрации, протестиращи против едни и същи дванайсет компании. Когато силните на деня имаха публични изяви, той им изпращаше бележки с безкрайно неудобни въпроси, но никога не ги задаваше на глас, тъй като, съгледали ухиленото му, пламнало лице, политическите клоуни положително щяха да се изплашат и панически да избягат от трибуната. По същата причина загадъчният човек не се изказваше на митинги, защото микрофоните щяха да завият като сирени и да настъпи късо съединение. За сметка на това пишеше речите на съмишлениците си и в няколко случая тези речи предизвикаха избухването на безредици, по време на които бяха преобърнати много коли, организирани бяха студентски стачки и бурни демонстрации.
В началото на седемдесетте той се запозна с някой си Доналд Дефриз и му предложи да промени фамилията си на Синк; освен това му помогна при съставянето на план, в резултат на който бе отвлечена богата наследница; пак той предложи не само да я разменят срещу откуп, но чрез наркотици да я накарат да полудее. Двайсет минути след излизането му от къщичката в Лос Анжелес, където Дефриз остана с приятелите си, там нахлу полиция. Загадъчният човек се прокрадва по тъмната улица, окъсаните му, тежки ботуши потропваха по паважа, устните му бяха разтегнати в зловеща усмивка, която караше майките да сграбчват децата си и да ги прибират вкъщи; усмивка, при вида на която бременните жени получаваха преждевременни родилни болки. След няколко дни, когато неколцината оцелели членове на нелегалната група отново се събраха, стигнаха до извода, че е имало още някой, свързан с бандата, може би важна фигура, или предател - човек- на неопределена възраст, по прякор Таласъма.
Той крачеше неуморно, оставяйки след себе си десетки километри. Преди два дни се бе озовал в Ларами, Уайоминг, където бе участвал във взривяването на електроцентралата. Днес вървеше по шосе № 51, някъде между Грасмер и Ридъл, на път за Маунтьн Сити. А утре ще бъде другаде. Чувстваше се по-щастлив от всякога, защото... Той внезапно спря.
Защото предстоеше нещо грандиозно. Предчувстваше го, дори долавяше миризмата му, понесена от нощния ветрец. Тръпчивата миризма на разгарящ се огън, сякаш Бог приготвяше скара, на която да опече цялото човечество. Въглищата вече са готови: отвън - нажежени до бяло, отвътре - огненочервени, като очите на демон. Да, предстоеше нещо грандиозно.
Наближаваше времето на неговото превъплъщение. Предстоеше му да се роди повторно, да бъде изтръгнат от утробата на огромно, жълтеникаво чудовище, което вече се гърчи от контракциите и бавно разтваря крака; бликва кръв, а чудовището вперва горящите си очи в далечината.
Той бе роден по времето, когато в света настъпиха огромни промени; сега предстояха нови, още по-колосални. Усещаше ги във вятъра, в топлия нощен ветрец.
Наближаваше моментът на прераждането му. Знаеше го, бе сигурен. Иначе защо внезапно ще бъде надарен със способността да прави чудеса?
Затвори очи и обърна трескавото си лице към тъмното небе. Съсредоточи се. Усмихна се. Разкривените токове на ботушите му се отделиха от пътя. Започна да се издига. Три сантиметра. Шест. Девет. Върху усмихнатото му лице се изписа тържествуващо изражение, той се издигна на петдесетина сантиметра. На метър височина застина неподвижно над шосето, по което ветрецът понесе облаче прах. Сетне небето на хоризонта започна да просветлява и тайнственият човек отново се спусна на пътя. Часът му още не бе ударил.
Но скоро ще настъпи...
Усмихнат до уши, отново закрачи по шосето, оглеждайки се за място, където да проспи деня. Сигурен бе, че часът му наближава.

24.
Лойд Хенрайд, когото вестниците във Финикс наричаха „хладнокръвния убиец с лице на херувим", вървеше по коридора към строго охраняваното крило на местния затвор, придружаван от двама намусени пазачи. Единият беше хремав. Затворниците радушно приветстваха Лойд - беше станал знаменитост.
- Хе-е-ей, Хенрайд!
- Давай, момче!
- Кажи на прокурора, че ако ме пусне от пандиза, няма да ти позволя да го очистиш!
- Дръж се, Хенрайд!
- Жесток си, братче!
- Тия скапаняци нямат намерение да млъкнат - промърмори хремавият пазач и кихна.
Лойд се ухили до уши. Беше смаян и трогнат от тържественото посрещане. Тук определено бе по-гот, отколкото в Браунсвил. Дори храната беше по-свястна. Така си е - когато си голяма клечка, към теб се отнасят с подобаващото уважение. Хрумна му, че навярно по същия начин се чувства Том Круз на световна премиера.
Коридорът завършваше с автоматична врата с две ключалки. Двамата пазачи отново обискираха Лойд; хремавият се задъхваше, сякаш бе тичал нагоре по стръмна стълба. Накрая за по-сигурно прекараха младежа през метален детектор -може би се опасяваха, че е скрил нож в задника си, както онзи Папийон от филма.
- Чист е - заяви хремавият пазач, а негов колега, затворен в кабинка от бронирано стъкло, им направи знак да влязат. Тръгнаха по друг коридор, чиито стени бяха боядисани в мръснозелено. Наоколо цареше тишина, нарушавана единствено от потракването на токовете на пазачите (Лойд носеше меки чехли) и от задавеното хриптене на хремавия. В дъното на коридора ги очакваше друг надзирател, застанал пред затворената врата. В горната й част имаше мъничко прозорче с решетки.
- Защо затворите винаги смърдят така гадно? - обади се Лойд, за да поддържа разговор. - Смърди даже и там, където няма килии. Хей, момчета, да не би да пишкате по ъглите? -Представи си комичната гледка и се изкиска.
- Затваряй си устата, убиецо! - сопна се хремавият.
- Честно, хич не изглеждаш добре - невъзмутимо продължи затворникът. - Би трябвало да си вкъщи и да пазиш леглото.
- Млък! - нареди другият надзирател.
Лойд се подчини. Все така се случва, когато, се опита да поведе разговор с тия типове. От опит се бе убедил, че всички пазачи по затворите са простаци.
- Добре дошъл, боклук - приветства го надзирателят до вратата.
- Здрасти, шибалник - не му остана длъжен Лойд и си помисли, че нищо не освежава така, както малък словесен двубой. От два дни беше в пандиза и вече усещаше, че се отърсва от апатията.
- Тази шегичка ще ти струва точно един зъб - закани се пазачът.
- Хей, не можеш...
- Мога, и още как. Погледни - там, на двора, се разхождат момчета, готови да убият майките си за два картона „Честьрфийлд". А може би искаш да се лишиш от два зъба?
- Лойд остана безмълвен.
- В такъв случай се разбрахме - само едно зъбче, нали? Хайде, момчета, вкарайте го вътре.
Хремавият надзирател се поусмихна и отвори вратата, другият въведе Лойд в помещение, където зад метална маса седеше служебният адвокат и прелистваше някакви документи.
- Ето вашият човек, шефе.
Адвокатът вдигна глава. „Още не е започнал да се бръсне - помисли си затворникът, - но хич не ми пука. Просяците нямат право на избор." Бяха го заловили на местопрестъплението и положително щяха да му лепнат двайсетина годинки. В подобни случаи на човек не му остава друго, освен здраво да стиска зъби.
- Много ви благо...
Лойд го прекъсна, посочвайки към пазача до вратата:
- Тоя там ме нарече „боклук". Разбира се, не му останах длъжен, а той ме заплаши, че ще поръча да ми избият един зъб. Какво ще кажете - не е ли това типичен пример на жестокост към затворниците?
Адвокатът потърка челото си и се обърна към пазача:
- Вярно ли е?
Надзирателят отчаяно вдигна поглед към тавана, сякаш искаше да каже: „Боже мой, нима му вярвате", и отвърна:
- Шефе, тукашните обитатели ги бива в измислянето. Спокойно могат да пишат сценарии за телевизията. Казах му просто „здрасти", той ми отвърна „здрасти" и това е всичко.
- Лъже, мръсникът му с мръсник! - мелодраматично възкликна Лойд.
- Позволете да не се съглася... - заяви пазачът и заплашително се втренчи в него.
- Имате право на собствено мнение - прекъсна го адвокатът, - но бъдете сигурен, че на излизане ще преброя зъбите на мистър Хенрайд.
По лицето на пазача се изписаха едновременно гняв и смущение, той се спогледа с двамата си колеги. Лойд се ухили и си помисли: „Бива си го голобрадото адвокатче." Последните му служебни защитници бяха изкуфели дъртаци; единият дори цъфна в съда с колостомна торбичка. На онези типове изобщо не им пукаше за него. Гледаха да претупат защитната си реч, след което забравяха за Лойд и си разменяха мръсни вицове със съдията. Но може би младокът ще му издейства само десет години за въоръжен грабеж, или дори условна присъда. В края на краищата Лойд бе очистил само жената на собственика на континентъла; възможно бе да хвърли вината върху Поук. Мъртвецът едва ли ще възрази. Лойд се усмихна още по-широко. Номерът е да бъдеш оптимист - и без друго животът е прекалено кратък.
Унесен в мислите си, той не бе забелязал, че хората от охраната са го оставили насаме с адвоката, чието име, доколкото си спомняше, бе Анди Девинс. Младият защитник се взираше в него със странно изражение, сякаш наблюдаваше гърмяща змия със счупен гръбнак, която все още е в състояние да умъртви жертвата с отровата си.
- Здравата си го загазил, Силвестър! - неочаквано възкликна той.
Лойд подскочи.
- Какво? По дяволите, какво искате да кажете? Между другото, добре подредихте онзи дебелак. Така го вбесихте, че положително ще си изгризе ноктите от яд...
- Чуй какво ще ти кажа, Силвестър, и слушай много внимателно.
- Не се казвам...
- Дори нямаш идея в каква каша си се забъркал, Силвестър - продължи Девинс, без да откъсва поглед от лицето на затворника. Говореше тихо и отривисто. Лойд забеляза, че русата му коса е много късо подстригана, под нея прозираше розовият му скалп. На двата си средни пръста носеше златна венчална халка и елегантен пръстен, показваш принадлежността му към университетско братство. Докато говореше, удряше пръстените един в друг и потракването им лазеше по нервите на Лойд. - Ще ти прочетат присъдата само след девет дни, Силвестър, в съответствие с приетото преди четири години решение на Върховния съд.
- Какво решение? - попита Лойд и за пръв път усети страх.
- Решение, прието във връзка с делото „Маркъм против Южна Каролина" и конкретизиращо условията, при които всеки щат има право самостоятелно да раздава правосъдие в случаите на искано от прокурора смъртно наказание.
- Смъртно наказание! - ужасено възкликна Лойд. - Електрически стол? Хей, приятел, кълна се, че не съм убивал никого! Честна дума!
- От гледна точка на закона това няма никакво значение - отвърна Девинс.- Щом си бил там, значи си го направил.
- Как така няма значение? - Престъпникът истерично повиши глас. - Важно е, и още как! Не съм очистил онези хора! Поук ги уби! Той беше откачен! Беше...
- Няма ли да млъкнеш, Силвестър? - промълви спокойно Девинс и младежът се подчини. Внезапно обзелият го страх го накара да забрави тържественото посрещане, устроено му от другите затворници, както и неприятната перспектива да му избият един зъб. Изведнъж си представи как птичката Туити преследва котарака Силвестър. Но във въображението му тя не удряше тъпия котарак с дървен чук, нито поставяше капан под вдигнатата му лапа; Лойд видя как завързаният Силвестър седи на електрическия стол, а дългоопашатият папагал е кацнал близо до шалтера, дори успя да различи шапката на пазача, нахлупена на жълтата главичка на Туити.
Зрелището не му се стори особено забавно.
Навярно чувствата му се бяха изписали по лицето, защото Девинс за пръв път изглеждаше доволен. Той се облегна със скръстени ръце върху купчината документи, които бе извадил от куфарчето си, и спокойно обясни:
- Не съществува отделен член в закона за съучастие, когато става дума за тежко углавно престъпление. Щатът разполага с трима свидетели, които ще потвърдят, че двамата с Андрю Фрийман сте били заедно. Това е напълно достатъчно, за да ти изпекат кльощавия задник. Ясно ли е? 
- Аа..
- Добре. А сега да се върнем на делото „Маркъм против Южна Каролина". Накратко ще ти обясня общото между тази присъда и твоето дело и как тази присъда може да бъде приложена и в твоя случай. Но първо ще ти припомня нещо, което безсъмнено си научил при многократното си оставане в девети клас: конституцията на Съединените щати изрично забранява жестоките и необикновени начини за наказание...
- Към които спада шибаният електрически стол - прекъсна го разпалено Лойд в пристъп на справедливо негодувание.
Девинс поклати глава.
- Тук законът не дава конкретно тълкувание и допреди четири години съдиите се опитваха да разгадаят смисъла на този член. Дали към „жестоките и необикновени начини за наказание" спадат електрическият стол и газовата камера? Или пък формулировката се отнася за периода на очакване между произнасянето на присъдата и екзекуцията? Очакване, удължавано от молбите за помилване, отлагането на изпълнението... Представи си месеците, дори годините, които някои затворници, например Едгар Смит, Карил Чесман и Тед Бънди, са били принудени да прекарат в килиите на осъдените на смърт. В края на седемдесетте Върховният съд отмени мораториума върху смъртните наказания, ала неясната формулировка за жестоко и необикновено наказание остана непроменена. Но да се върнем на делото, за което ти споменах, когато подсъдимият Йон Маркъм бе осъден на смърт за изнасилване и убийство на три студентки. Предумишлеността на деянието беше доказана с помощта на дневника на подсъдимия. Съдебните заседатели поискаха да бъде наказан чрез електрическия стол.
- Ама че късмет - прошепна Лойд.
Девинс кимна, кисело се поусмихна и продължи:
- Делото стигна до Върховния съд, който потвърди, че при определени обстоятелства смъртната присъда не се явява жесток и необикновен начин за наказание. Съдът препоръчваше по-бързото й изпълнение, което щяло. да доведе до... по-стриктно спазване на закона. Досещаш ли се защо ти разказвам всичко това, Силвестър? Разбираш ли каква е работата?
Лойд мълчеше.
- Знаеш ли защо ще те съдят в Аризона, не в Ню Мексико или в Невада?
Младежът поклати глава.
- Защото Аризона е един от четирите щата, където заседава съдът по особено тежки престъпления. Свикват го само в случаите, когато е удовлетворено искането на прокурора за смъртно наказание.
- Не ви разбирам.
- Процесът започва след четири дни - обясни адвокатът. - Обвинението разполага с толкова много доказателства за вината ти, че може да си позволи да назначи каквито и да било съдебни заседатели. Ще протакам делото доколкото мога, но ти гарантирам, че още първия ден ще имаме съдебни заседатели. На втория ще прочетат обвинителната реч. Ще се постарая да ги забавя и по време на встъпителната и заключителната си реч ще разтягам локуми, докато съдията ме прекъсне, но можем да протакаме максимум три дни, и то ако имаме късмет. Съдебните заседатели ще се оттеглят и при положение, че не се случи някакво чудо, само след три минути ще те обявят за виновен. Точно след девет дни ще бъдеш осъден на смърт, а седмица по-късно ще бъдеш мъртъв. Обзалагам се, че това ще се хареса на аризонците, както и на Върховния съд. Защото бързото изпълнение на присъдата е препоръчително... от гледна точка на закона. Може би ще успея да отложа екзекуцията ти с няколко дни, но това е всичко.
- Боже мой, не е честно! - възкликна Лойд.
- Да, хората могат да бъдат много жестоки - иронично произнесе адвокатът. - Особено към „бясното куче-убиец", както те наричат журналистите и телевизионните коментатори. Гордей се, Силвестър, ти си голяма клечка в престъпния свят. Подвизите ти изместиха на заден план дори съобщенията за грипната епидемия на Изток.
- Не съм очистил никого - намусено заяви младежът. - Поук е виновен за всичко...
- Това няма никакво значение - прекъсна го Девинс. - От доста време се опитвам да го набия в тъпата ти глава, Силвестър. Съдията няма да позволи никакво отлагане. Естествено ще подам възражение, което според новите правила трябва да бъде сторено в седемдневен срок, или работата ти е спукана. В този случай ще подам възражението в последния момент. Ако бъде отхвърлено от аризонския съд, ще имаме още една седмица, докато обжалвам във Върховния съд. Но предполагам, че извънредната сесия ще разгледа възражението ми - това е новосъздадена структура и членовете й не желаят да бъдат критикувани. Вярвам, че биха разгледали дори жалбата на Джак Изкормвача.
- Колко време ще им отнеме това? - промърмори Лойд.
- О, бъди спокоен - ще действат много бързо - отговори Девинс и се усмихна доволно. - Разбираш ли, в състава на пътуващия съд влизат петима пенсионирани съдии от Аризона, които нямат друго занимание, освен да ходят на риболов, да пият бърбън, да играят на покер и да чакат някой боклук като тебе да цъфне в заседателната им зала. Разполагат с компютърни модеми, които ги свързват със Сената, с канцеларията на губернатора и помежду им. Старчоците са ги монтирали в колите, във вилите, дори на яхтите си, както и в домовете си. Средната им възраст е седемдесет и две години, което...
Лойд потръпна.
-... което означава, че някои от тях са достатъчно възрастни, за да са присъствали на заседанията на пътуващия съд, ако не като съдии, то като адвокати или студенти по право. Всички до един вярват в закона на Запада - бърз съдебен процес, сетне - примка на шията. По този начин се разглеждаха делата до началото на петдесетте. В случаите, когато пред съда застанеха хора, обвинени в няколко убийства, това бе единственият начин.
- Боже мой, необходимо ли е да навлизате в такива подробности?
- Да, защото трябва да осъзнаеш сериозността на положението си - смъмри го Девинс. - Съдиите просто искат да се убедят, че не ще ти бъде наложено жестоко и необичайно наказание. Би трябвало да им благодариш.
- Да им благодаря? По-скоро бих ги...
- Очистил? - спокойно допълни адвокатът.
- Не, разбира се - неубедително възрази Лойд.
- Молбата ни за преразглеждане на присъдата, както и възраженията ми ще бъдат отхвърлени. Ако имаме късмет, ще ми разрешат да призова свидетели. Удаде ли ми се такава възможност, ще повикам всички, явили се на първия процес, плюс още неколцина, и ще ги разпитвам надълго и нашироко. Готов съм да призова дори съучениците ти от прогимназията, стига да открия адресите им.
- Напуснах училище още в шести клас - мрачно процеди Лойд.
- След като аризонският съд отхвърли жалбата ми, ще се обърна към Върховния съд. Предполагам, че оттам ще получа отказ за помилване още същия ден.
Девинс замълча и запали цигара.
- А след това? - попита Лойд.
- След това? - Адвокатът изглеждаше изненадан и дори леко раздразнен от глупостта на Лойд. - След това ще те затворят в килията за смъртници в щатския дранголник, където ще се наслаждаваш на добрата кухня, докато дойде време да те настанят на електрическото столче. Но не се бой - всичко ще свърши много бързо.
- Няма да го направят - промърмори Лойд. - Просто се опитвате да ме сплашите.
- Лойд, в четирите щата, където заседава специалната сесия на съда за особено тежки престъпления, смъртното наказание се прилага непрекъснато. Досега четирийсет жени и мъже са били екзекутирани в съответствие с присъдата, произнесена по делото на Маркъм. Действително „допълнителните съдии" изискват повече разходи от данъкоплатците, но сумата не е много голяма, тъй като извънредният съд разглежда незначителен процент от всички дела за убийство. Освен това данъкоплатците нямат нищо против да се бръкнат по-надълбоко в името на смъртното наказание. То им допада.
Лойд имаше вид като че всеки момент ще повърне.
- Е, има и нещо утешително - продължи Девинс, - областният прокурор осъжда обвиняемия според прецедента от делото на Маркъм само ако е напълно убеден във вината му. Не е достатъчно да заловиш кучето с перушина по муцуната; трябва да го спипаш в кокошарника. Точно както са спипали теб, Силвестър.
Лойд, който само преди четвърт час се наслаждаваше на славата си и гордо приемаше поздравленията на другите затворници, сега виждаше как след някакви си две-три седмици ще се опече на електрическия стол.
- Изплаши ли се, Силвестър? - почти дружелюбно попита Девинс.
Младежът навлажни с език устните си, сетне прошепна:
- И още как! Ако е вярно всичко, дето казахте, аз съм вече мъртвец.
- Всъщност такава ми бе целта - исках да те сплаша. Ако влезеш в съдебната зала с типичната си глупава и самодоволна усмивка, моментално ще те завържат за стола и ще дръпнат шалтера. Ще бъдеш четирийсет и първият осъден на смърт. Ако ме слушаш, може би ще успея да ти помогна. Не обещавам нищо, но имам малка надежда.
- Какво искате да кажете?
- Единствената ми надежда е в дванайсетте съдебни заседатели - съвсем случайни хора. Бих дал мило и драго повечето да са четирийсет и две годишни дами, които и досега помнят наизуст „Мечо Пух" и все още погребват любимите си канарчета в задния двор. Когато призовават съдебните заседатели, подробно ги осведомяват за присъдата по делото на Маркъм. Те добре знаят, че не гласуват за смъртно наказание, което ще бъде изпълнено след шест месеца или след шест години, когато вече са забравили за него. Човекът, когото обявят за виновен, ще хвърли петалата само след една-две седмици...
- Много образно се изразявате, няма що - опита се да го прекъсне Лойд.
Адвокатът невъзмутимо продължи:
- В някои случаи осъзнаването на този факт е карало съдебните заседатели да обявят подсъдимия за невинен. В други те оправдавали явните убийци просто защото не искали тяхната смърт да тежи на съвестта им. - Той размаха някакъв документ. - Знай едно: въпреки че четирийсет души са били екзекутирани в съответствие с присъдата по делото на Маркъм, то смъртното наказание при подобни случаи е било поискано седемдесет пъти. От трийсетте осъдени, спасили се от смъртта, двайсет и шестима били признати за невинни от съдебните заседатели; само четири пъти присъдата е била отменена от съда за особено тежки престъпления - веднъж в Южна Каролина, два пъти във Флорида и един път - в Алабама.
- А в Аризона?
- Никога. Вече ти споменах, че тук имат собствени закони. Петимата старчоци умират от желание да те сложат на електрическия стол. Спукана ти е работата, ако не успеем да умилостивим съдебните заседатели. Готов съм да се обзаложа.
- Колко души са били признати за невинни от обикновения съд в Аризона?
- Двама от четиринайсет.
- Май нямам голям шанс да отърва кожата, а? Девинс студено се усмихна и заяви:
- Длъжен съм да съобщя, че единият беше защитаван от мен - твоят покорен слуга. А беше виновен - също като тебе, Лойд. След оправдателната присъда съдията Печърт здравата нахока съдебните заседатели. Крещя им цели двайсет минути - мислех, че ще получи инфаркт.
- Ако ме признаят за невинен, нямат право да ме съдят отново, нали?
- Не, разбира се.
- Аха, двойно, или нищо.
- Точно така.
- По дяволите! - възкликна Лойд и избърса потта от челото си.
- А сега, ако си разбрал ситуацията и основните положения, на които ще се базира защитата, да се занимаем с подробностите.
- Тази работа хич не ми харесва.
- В противен случай бих те сметнал за пълен идиот. -Девинс се облегна на скръстените си ръце. - И така... Ти каза на полицаите и на мен, че... ъ-ъ-ъ... - Той извади някакви документи от куфарчето си, прегледа ги и отдели един лист.
- А, ето го: „Не съм убивал никого. Поук го направи. Идеята беше негова, не моя. Поук беше напълно откачен и се радвам, че е мъртъв."
- Ами да, така си беше - измънка боязливо Лойд. - И какво от това?
- А, нищо особено - учтиво изрече адвокатът. - Само че това означава, че си се боял от Поук Фрийман. Е, страхуваше ли се от него?
- Не, не сте съвсем...
- Страхувал си се, че ще те убие.
- Да. но...
- Повярвай ми, Силвестър - бил си изплашен до смърт. Лойд намръщено изгледа адвоката. Приличаше на ученик, който въпреки старанието си не може да схване смисъла на урока.
- Не позволявай да те подведа - продължи Девинс. - Не преследвам подобна цел. Може да останеш с погрешното впечатление, че представям събитията така, сякаш през цялото време Поук е бил под въздействието на наркотици...
- Така си и беше. И двамата добре се бяхме подредили.
- Не, само той е бил дрогиран. В подобни случаи винаги с превъртал, нали?
- Прав си, човече. - Лойд внезапно си спомни как приятелят му весело извика: „Дий! Дий" и застреля жената в магазина.
- И няколко пъти е заплашвал да те застреля...
- Не, никога.
- Заплашвал те е. Може би си забравил. Казвал ти е, че ще те убие, ако не му се подчиняваш.
- Ами че автоматът беше в мен... Девинс втренчи поглед в него.
- Сигурен съм, че ако поровиш в паметта си, ще си спомниш как Поук ти съобщава, че автоматът е зареден с халосни патрони. Е, спомни ли си?
- Да, имаше нещо такова...
- И си бил смаян, когато си открил, че са истински.
- Аха! - усърдно закима Лойд. - За малко да получа удар.
- В момента, когато си се готвел да насочиш автомата към Поук, приятелят ти бил прострелян и не се наложило да цапаш ръцете си с кръв.
Лойд се втренчи в адвоката, в очите му проблесна искрица надежда, той сложи ръка на сърцето си и заяви:
- Кълна се, мистър Девинс, точно така си беше.
***
По-късно същата сутрин Лойд се облягаше на стената в двора на затвора, наблюдаваше мач по софтбол и размишляваше върху думите на Девинс. Към него бавно се приближи мускулест затворник на име Матърс и го хвана за яката. Главата на гиганта беше обръсната и проблясваше под силното слънце.
- Чакай малко! - възкликна Лойд. - Адвокатът преброи зъбите ми - точно седемнайсет са. Тъй че, ако имаш намерение...
- И Шокли тъй рече - процеди Матърс. - Тъй че ми заръча да...
Той с всичка сила ритна Лойд между краката. Младежът бе заслепен от нечовешката болка - беше толкова мъчителна, че той дори не успя да изкрещи. Строполи се на земята и превит на две, се загърчи, притиснал с ръце смазаните си тестиси. Пред очите му сякаш се спусна черна пелена.
Когато дойде на себе си и вдигна поглед, забеляза, че Матьрс го наблюдава и плешивата му глава проблясва под слънчевите лъчи. Хората от охраната се преструваха, че не са забелязали нищо. Лойд изстена, от очите му потекоха сълзи - имаше чувството, че в корема му са поставили нажежена оловна топка.
- Нямам нищо против теб, нали разбираш - чистосърдечно заяви гигантът. - Просто си върша работата. Лично аз се надявам да отървеш кожата. Тоя закон на Маркъм е чиста гадост.
Сетне се отдалечи. Лойд забеляза, че надзирателят, когото бе обидил, стои върху рампата за товарни камиони в другия край на двора. Срещнал погледа на Лойд, пазачът ухилено му показа среден пръст. Матьрс се доближи до рампата, откъдето му подхвърлиха пакет цигари. Той ги пъхна в джоба на ризата си и небрежно козирува. Лойд лежеше на земята, свит на кълбо, и притискаше с длани корема си. Внезапно си припомни думите на Девинс: „Хората могат да бъдат много жестоки, Лойд."

25.
Ник Андрос дръпна завесата и погледна към улицата. Намираше се на втория етаж на дома на покойния Джон Бейкър, откъдето се виждаше целият град и шосе № 61. Главната улица беше безлюдна. Щорите на прозорците на всички учреждения бяха спуснати. Насред пътя лежеше куче, отпуснало глава върху лапите си. Хълбоците му потръпваха, от устата му излизаше пяна и се стичаше върху нажежения от слънцето паваж. Малко по-надолу в крайпътната канавка лежеше трупът на друго куче.
Жената зад Ник гърлено изстена, но глухонемият не можеше да я чуе. Той отпусна завесата, поотьрка очите си и се приближи до леглото, където бе просната Джейн Бейкър, завита с куп одеяла, тъй като преди няколко часа я беше втресло. Сега лицето й беше обляно от пот и бе отметнала завивките - младежът се почувства неловко, забелязал как тук-там пропитата й от пот нощница е станала прозрачна и прилепва към тялото й. Но Джейн не го виждаше, пък и в този момент едва ли би се смутила от голотата си. Тя умираше. След миг извика:
- Джони, донеси легена. Струва ми се, че ще повърна? Глухонемият измъкна металния съд изпод леглото и го постави пред нея, но Джени замахна с ръка и легенът падна на пода с глух трясък, който Ник не чу.
Той го вдигна, но не го постави обратно пред болната, а се загледа в нея.
- Джони! - отново извика Джейн. - Не мога да намеря кутията за игли и конци! Няма я в шкафа!
Ник наля чаша вода от каната върху нощното шкафче и я поднесе към устните й, но тя отново се замята и едва не я изби от ръката му. Младежът остави чашата близо до болната така, че да й е под ръка, ако дойде в съзнание.
Никога не беше страдал толкова от немотата си, както през последните два дни. Когато на двайсет и трети се отби да види как е Джейн, завари при нея методисткия свещеник Брейсман. Четеше й Библията в хола, но очевидно нервничеше и бързаше да си тръгне. Ник бързо отгатна причината за нетърпението му. От високата температура лицето на Джейн беше поруменяло и тя приличаше на девойка, не на покрусена вдовица. Може би отчето се страхуваше, че тя ще се опита да го съблазни. Но най-вероятно Брейсман изгаряше от нетърпение час по-скоро да отиде при семейството си и всички заедно да избягат през нивите. В малките градчета новините се разпространяват бързо и мнозина вече бяха решили да напуснат Шойо.
Брейсман беше напуснал дома на шерифа преди около две денонощия и оттогава Ник имаше чувството, че сънува кошмар. Състоянието на мисис Бейкър се влоши толкова много, че младежът се боеше тя да не умре до залез слънце.
Най-лошото бе, че не можеше непрестанно да бъде до леглото й. Той изтича до закусвалнята и занесе обяд на затворниците, но Винс Хоган не беше в състояние да се храни. Той бълнуваше. Майк Чилдрис и Били Уорнър настояваха Ник да ги пусне, но той не се решаваше да го стори. Не че се страхуваше от тях, защото двамата едва ли биха губили време да му отмъщават; навярно щяха да побързат да напуснат Шойо заедно с останалите. Но младежът притежаваше силно развито чувство за отговорност. Беше дал обещание на човек, който вече бе мъртъв. Каза си, че навярно рано или късно щатската патрулна служба ще вземе нещата в свои ръце и ще отведе затворниците.
В най-долното чекмедже на бюрото на Бейкър откри кобур с 45-калибров револвер и след известно колебание го препаса през кръста си. Чувстваше се нелепо всеки път, щом погледнеше дървената ръкохватка, допряна до мършавото му бедро - ала тежестта на оръжието му действаше успокояващо.
На двайсет и трети следобед бе отключил килията на Винс и беше сложил лед на челото, гърдите и на шията му. Винс отвори очи и безмълвно се втренчи в него; в погледа му се четеше отчаяна молба за помощ. В този миг Ник от все сърце съжаляваше, че не може да му каже нещо (както съжаляваше сега, два дни по-късно, застанал до леглото на мисис Бейкър), което би облекчило страданията му. Например „ще се оправиш", или „струва ми се, че температурата ти е спаднала" би било достатъчно окуражаващо.
Докато се занимаваше с Винс, Били и Майк се надпреварваха да му крещят. Когато Ник се наведеше над болния, не ги виждаше, но вдигнеше ли глава, съзираше изплашените им лица и по движението на устните им разбираше, че повтарят една и съща фраза: „Моля те, пусни ни." Глухонемият се стараеше да не се приближава до килията им - от опит знаеше, че изпадналите в паника хора са опасни.
Днес следобед бе препускал напред-назад по почти празните улици, като всеки път очакваше да завари мъртви Винс Хоган или Джейн Бейкър. Търсеше с поглед колата на доктор Соумс, но не я откри. Няколко магазина, както и бензиностанцията, все още работеха, но Ник все повече се убеждаваше, че градът опустява. Хората се изплъзваха по горските пътеки, през просеките, дори може би прегазваха река Шойо, която течеше през Смакоувър. Помисли си, че след настъпването на мрака броят на бегълците ще се увеличи.
Привечер се върна в дома на Бейкър и завари Джейн, загърната в халата си, залитайки да се движи из кухнята - очевидно се готвеше да направи чай. Когато го видя, тя му отправи изпълнен с признателност поглед и глухонемият забеляза, че температурата й е спаднала.
- Искам да ти благодаря задето се грижеше за мен -спокойно изрече Джейн. - Чувствам се много по-добре. Искаш ли чаша чай? - Сетне избухна в сълзи.
Ник се приближи до нея, опасявайки се, че тя може да изгуби съзнание и да падне върху горещата печка.
Джейн го улови за рамото, за да запази равновесие, сетне сложи глава на гърдите му; тъмната й коса се разпиля като водопад върху, светлосиния й халат. След миг прошепна в сгъстяващия се мрак:
- Джони! Горкичкият ми Джони!
„Господи, защо не мога да говоря!" - отчаяно си помисли Ник. Вместо това я прегърна по-здраво и я поведе към масата.
- Чаят...
Той посочи към себе си и я настани на стола. - Добре - промълви Джейн. - Действително се чувствам по-добре. Истинско чудо, нали? Само дето... - тя закри лицето си с ръце.
Глухонемият наля чая и постави чашите на масата. Джейн мълчаливо взе своята и отпи. Държеше я с две ръце, като дете. Най-сетне изпи чая и се обърна към Ник:
- Колко души в града са болни?
„Нямам представа - написа младежът. - Но положението е много сериозно."
- Виждал ли си доктора?
„За последен път - днес сутринта."
- Ем ще се преумори, ако не се пази - каза Джейн. – Но той ще се пази, нали, Ник? Няма да се преумори, нали? Глухонемият кимна и се опита да се усмихне.
- Какво стана с арестуваните? Взе ли ги патрулната кола? „Не - написа Ник. - Хоган е много болен. Опитвам се да
му помогна. Другите двама искат да ги пусна, за да не се заразят от него."
- Да не си посмял! - разпалено възкликна тя. - Нали няма да го сториш?
„Няма" - надраска на листчето глухонемият, замисли се и добави: „Трябва отново да си легнете. Необходима ви е почивка."
Джейн се усмихна. Когато извърна глава, Ник забеляза отоците на шията й и със свито сърце си помисли, че кризата още не е преминала.
- Прав си. Сигурно няма да се събудя цяло денонощие. Знаеш ли, чувствам се виновна: да спя, когато Джон е мъртъв... Все още не мога да повярвам... мисълта за това ми се натрапва, като че се препъвам във вещ, която съм забравила да прибера.
- Ник стисна ръката й. Тя невесело се усмихна и продължи:
- Може би след време ще се утеша, ще имам цел в живота... Занесе ли вечеря на арестуваните, Ник?
Младежът поклати глава.
- А трябва! Вземи колата на Джон.
„Не умея да шофирам - написа Ник, - но все пак ви благодаря. Ще отида пеша до паркинга за камиони - не е далече. Ще мина да ви видя утре сутринта."
- Добре, ще те чакам.
Глухонемият се изправи и строго посочи към чашата с чай.
- Ще го изпия - обеща тя.
Ник вече бе на прага, когато усети колебливо докосване по рамото.
- Джон... - поде Джейн, замълча, сетне продължи с огромно усилие на волята: - Дано да са го закарали в погребалното бюро на Къртис. Моите роднини и тези на Джони винаги са били погребвани от Къртис. Мислиш ли, че са го закарали там?
Младежът кимна. Очите на Джейн се напълниха със сълзи и тя отново зарида.
От дома на семейство Бейкър Ник се отправи към закусвалнята, намираща се на паркинга за камиони. На витрината висеше накриво окачена табелка с надпис: „Затворено". Той заобиколи и почука на вратата на фургона, но тя бе заключена, а прозорците - тъмни. Каза си, че при тези обстоятелства има право да влезе с взлом - в касичката на шерифа навярно имаше достатъчно пари, за да плати за нанесените щети.
Той счупи стъклото на вратата над ключалката и влезе в закусвалнята. Въпреки че всички лампи бяха запалени, помещението изглеждаше призрачно: джубоксът мълчеше, никой не стоеше до масата за билярд или пред електронните игри. Масите и сепаретата бяха празни, скарата - затворена.
Ник отиде в кухнята, изпържи няколко наденици на газовата печка и ги сложи в голям плик. Към тях добави бутилка мляко и голямо парче ябълков пай, което откри под пластмасов похлупак върху тезгяха. Остави бележка, в която обясняваше кой е влизал и с каква цел, после се върна в полицейския участък.
Винс Хоган беше мъртъв. Лежеше на пода на килията си сред кубчета топящ се лед и мокри пешкири. В последните си мигове бе разкъсал шията си, сякаш съпротивлявайки се на невидим удушвач. Пръстите му бяха окървавени, над него кръжаха мухи. Шията му беше подута като вътрешна гума, напомпана до пръсване от небрежен малчуган.
- Сега ще ни пуснеш ли? - попита Майк Чилдрис. - Той е мъртъв, шибан глухарино, доволен ли си? Отмъсти ли си достатъчно? А ето, че и Били се разболя. - Той посочи към приятеля си.
Били Уорнър беше изплашен до смърт. По шията и по страните му бяха избили трескави червени петна; ръкавът на ризата му, с който непрекъснато си бършеше носа, се беше втвърдил от сополите.
- Лъже! Лъже! - истерично заповтаря той. - Лъже, мръсникът му с мръсник! Лъ... - Внезапно закиха и се преви на две, докато от устата му хвърчаха слюнки и храчки.
- Виждаш ли? - кресна Майк. - Е, доволен ли си, глух малоумнико? Пусни ме веднага! Задръж Били, щом толкова ти се иска, но мен пусни! Това си е убийство, хладнокръвно убийство.
Глухонемият поклати глава, а Майк изпадна в истерия. Започна да се хвърля върху решетките, издраска лицето си и разкървави кокалчетата на пръстите си. Сетне заблъска главата си в металните пръчки, без да откъсва изцъклените си очи от Ник.
Младежът го изчака да се изтощи и с помощта на метлата пъхна храната през пролуката под вратата на килията. Били Уорнър тъпо го изгледа и започна да се храни.
Майк запрати срещу решетката чашата с мляко. Тя се счупи и течността изпръска стените. После дойде ред на надениците - те бяха запратени към задната стена на килията, покрита с графити. Едната се залепи на зида, сред петната от горчица, кетчуп и сос, гротескно напомняйки жизнерадостна картина на Джексън Полок. Сетне Майк стъпка парчето ябълков пай - парченца плод захвърчаха във всички посоки. Пластмасовата чиния се счупи.
- Обявявам гладна стачка! - извика той, - Майната ти, глухарино! По-скоро ще те накарам да ми го лапнеш, отколкото да ям храната, дето ми носиш! Ясно ли ти е, шибан ням педераст? Ще ми го...
Ник се обърна и в ареста мигом се възцари тишина. Младежът бавно се отправи към канцеларията - беше изплашен и не знаеше как да постъпи. Ако можеше да шофира, би ги закарал до Камдън. Но не умееше, а освен това трябваше да се погрижи за Винс. Не можеше да го остави на мухите.
В канцеларията имаше още две врати. Зад едната Ник откри вграден гардероб, а зад другата - стълба, водеща надолу. Той слезе по нея и се озова в помещение, което очевидно служеше едновременно за мазе и за склад. Беше прохладно и щеше да свърши работа на първо време.
Когато се върна в ареста, завари Майк да седи на пода. мрачно да събира смачканите ябълки и да ги пъха в устата си, докато упорито избягваше погледа му.
Ник прегърна тялото и се опита да го повдигне. Стомахът му се преобърна от вонята, лъхаща от трупа. Винс се оказа прекалено тежък. За миг младежът безпомощно се втренчи в мъртвеца; внезапно осъзна, че другите двама са се изправили до решетките и съсредоточено го наблюдават. Представяше си какви мисли се въртят в главите им. Винс бе един от тях и въпреки че го смятаха за мухльо и предател, все пак му бяха приятели. А сега беше умрял от някаква ужасна и непозната болест, от която се бе издул като балон. Ник се запита (за кой ли път през този ден) кога самият той ще започне да киха, ще вдигне температура, а по шията му ще се появят странните отоци.
Опитвайки се да забрави мрачните мисли, той хвана Винс Хоган под мишниците и го издърпа от килията. Главата на мъртвеца се отметна и изцъклените му очи се впериха в младежа, сякаш го молеха да внимава и да не го влачи като чувал с картофи.
На Ник му бяха необходими цели десет минути, за да свали тежкия Винс по стръмната стълба. Когато, задъхан и уморен, най-сетне се озова в мазето, той постави трупа върху бетонния под и побърза да го покрие с оръфано армейско одеяло, взето от килията.
Сетне се опита да заспи, но сънят не идваше. Унесе се едва призори, с настъпването на двайсет и четвърти юни. Сънищата му винаги бяха прекалено реални и понякога го плашеха, въпреки че рядко имаше кошмари. Напоследък все по-често му се присънваха зловещи видения, сякаш изпълнени с таен смисъл, които предизвикваха у него усещането, че нормалният свят постепенно се превръща в място, където зад спуснатите щори принасят в жертва кърмачета и огромни черни машини неспирно ръмжат в заключени мазета.
Освен това се страхуваше за живота си - боеше се, че някоя сутрин ще се събуди болен.
Спа малко, но му се присъни същият кошмар, който го бе измъчвал преди няколко дни: царевичната нива, миризмата на напечени от слънцето растения, усещането, че нещо - или някой - много добър и надежден, вече е наблизо. Усещането, че се е озовал в дома си. Но приятното чувство отстъпва място на вледеняващ страх, когато разбира, че някой го дебне измежду царевичните стъбла. Помисли си: „Мамо, язовецът се е вмъкнал в кокошарника!" и се събуди сред сумрака на ранното утро целият окъпан в пот.
Постави кафеварката на котлона и отиде да провери какво правят затворниците. Завари Майк Чилдрис облян в сълзи. Наденицата все още бе залепена на стената зад него.
- Е, доволен ли си? Аз също пипнах болестта. Нали това искаше? Нали искаше да ни отмъстиш? Слушай как дишам - като локомотив, изкачваш някоя шибана стръмнина.
Но Ник повече се безпокоеше за Били Уорнър, който лежеше в безсъзнание на нара си. Шията му беше подута и почерняла, гърдите му трескаво се повдигаха.
Глухонемият побърза да се върне в канцеларията, втренчи се в телефона и в пристъп на ярост и безпомощност го запрати на пода, където апаратът се оплете в жицата си. Ник изключи котлона, изтича до дома на Бейкър и натисна звънеца. Стори му се, че чака цял час, сетне Джейн, загърната в халата си, дойде да отвори. Лицето й отново бе изпотено от високата температура. Тя не бълнуваше, но говореше бавно и завалено, а устните й бяла напукани.
- Ник? Влизай. Какво се е случило?
„В. Хоган умря снощи. Струва ми се, че и Уорнър умира - много е болен. Виждали ли сте доктор Соумс?"
Джейн поклати глава, потръпна от лекото течение, кихна и се олюля. Ник я прегърна през раменете, настани я на един стол и написа: „Може ли да му позвъните от мое име?"
- Разбира се. Подай ми телефона, Ник. Струва ми се... че през нощта състоянието ми отново се е влошило.
Той й занесе телефона и жената набра номера на Соумс. След като бе държала слушалката около минута, глухонемият разбра, че никой няма да се обади.
Джейн се опита да телефонира в дома на лекаря, после -в дома на неговата медицинска сестра, ала никой не вдигна слушалката.
- Ще се обадя на щатската патрулна служба - заяви тя, но още след първата цифра затвори телефона. - По всичко изглежда, че линиите все още са прекъснати. След единицата веднага дочувам глухо бучене. - Усмихна се безпомощно на младежа и от очите й бликнаха сълзи. - Бедният Ник. Горката аз. Горките всички. Помогни ми да се кача горе. Чувствам се много слаба и се задъхвам. Навярно скоро ще бъдем заедно с Джон. - Глухонемият я изгледа, в очите му се четеше мъка от собствената му безпомощност. - Помогни ми, ще отида да си легна.
Ник я заведе в спалнята, после написа: „Ще се върна". - Благодаря ти, Ник. Добро момче си - сънено произнесе тя. Младежът излезе от къщата и се спря на улицата, като се питаше как да постъпи. Ако умееше да кара кола, може би щеше да направи нещо. Но...
Погледът му попадна на детско велосипедче, захвърлено на поляната пред къщата от срещуположната страна на улицата. Той се приближи и забеляза, че щорите на всички прозорци са спуснати (като на къщите в кошмарните му сънища), сетне почука на вратата. Никой не му отвори, въпреки че потропа няколко пъти.
Ник се върна при велосипедчето. Беше малко, но все пак би могъл да го подкара, въпреки че коленете му ще се удрят в кормилото. Навярно ще изглежда ужасно нелепо, но едва ли в Шойо е останал човек, комуто е до смях.
Яхна велосипеда и несръчно го подкара по главната улица, покрай затвора, сетне на изток, по шосе № 63, където Джо
Ракман бе забелязал войниците, предрешени като работници от пътностроителна бригада. Мислеше си, че ако все още са там и действително са войници, ще им повери Били Уорнър и Майк Чилдрис. И то в случай, че Майк все още е жив. Ако тези хора са поставили Шойо под карантина, следователно са отговорни и за затворниците.
Отне му близо час, докато стигне до бариерата на пътя; велосипедчето криволичеше по осевата линия, коленете на Ник непрекъснато се удряха в кормилото. Но когато достигна целта си, там нямаше следа от войниците, нито от хората от пътностроителната бригада. Ник видя два варела с асфалт, от единия все още се издигаше дим, както и две боядисани в оранжево дърводелски магарета. Пътят беше разкопан, но глухонемият си помисли, че може да се мине по него, ако човек не жали ресорите на колата си.
Някакво черно облаче привлече вниманието му, в същия момент подухна лек пролетен ветрец и той усети отвратителната воня на разлагаща се плът. Черното облаче се оказа рояк мухи, който непрекъснато се снишаваше и издигаше. Ник слезе от велосипеда и тръгна към ямата в края на пътя. В нея редом с нова и блестяща водопроводна тръба лежаха телата на четирима мъже. Шиите и подпухналите им лица бяха почернели. Ник не знаеше дали са войници, но не посмя да се приближи и да ги огледа по-добре. Каза си, че трябва да се върне при велосипеда, че няма от какво да се страхува - непознатите бяха мъртви, а както е известно, мъртъвците не могат да ти сторят нищо. Ала когато се отдалечи на няколко метра от ямата, той се затича, яхна велосипеда и обзет от паника, го подкара обратно към Шойо. В покрайнините на града връхлетя върху огромен камък и разби велосипеда. Самият той прелетя през кормилото, удари главата си и охлузи дланите си. За миг полежа насред пътя, целият трепереше.
* * *
През следващите час и половина Ник чукаше и звънеше на различни врати с надеждата, че все някой в Шойо е останал жив. Самият той се чувстваше добре, навярно в градчето имаше човек, който да не се е заразил от дяволската болест. Ще открие някого - мъж, жена или юноша с шофьорска книжка - и той или тя ще кажат „О, да. Хайде да ги закараме в Камден. Ще отида да докарам комбито." Или нещо от този род.
Но на почукването и звъненето му отговориха едва десетина души. Вратата се отваряше, без да се свали предпазната верига, и бледо, но изпълнено с надежда лице надничаше през процепа. При вида на младежа лицето помръкваше, човекът отрицателно поклащаше глава и затръшваше вратата. Ако Ник умееше да говори, щеше да им каже, че щом са на крака, могат да карат и кола. Че ако отведат затворниците в Камден, самите те имат възможност да потърсят лекарска помощ и положително ще оздравеят. Но той беше глухоням и безпомощен.
Някои го питаха дали е виждал доктор Соумс. Някакъв мъж, изпаднал в делириум, отвори широко вратата, изскочи на верандата само по долни гащи и се опита да сграбчи Ник. Непрекъснато повтаряше, че ще го очисти, както е трябвало да стори преди години в Хюстън. Очевидно бе взел младежа за някой си Дженър. Залитайки, непознатият се опита да преследва Ник - напомняше зомби от третокласен филм на ужасите. Половите му органи бяха страхотно подути, като че някой бе пъхнал в гащетата му пъпеш. След миг рухна на верандата, а Ник го проследи с поглед, докато сърцето му биеше лудешки. Човекът немощно му се закани с юмрук, сетне пропълзя обратно в дома си, без да си направи труда да затвори вратата.
Но повечето от къщите в Шойо тънеха в тишина. Накрая Ник се отказа да търси помощ. Обзе го зловещо чувство, сякаш сънуваше кошмар, както и натрапчивата мисъл, че чука на вратите на гробници, за да събуди мъртъвците и рано или късно труповете ще започнат да му отварят. Напразно си повтаряше, че повечето къщи са празни, защото обитателите им са заминали за Камден, Елдорадо или Тексаркана.
Когато се върна в дома на Бейкър, Джени бе потънала в дълбок сън. Челото й беше студено, но този път Ник не бе особено обнадежден.
По обяд глухонемият отново се отправи към паркинга за камиони. Чувстваше се безкрайно уморен след безсънната нощ, цялото тяло го болеше след падането от велосипеда. Пистолетът на Бейкър тежеше на кръста му. Влезе в закусвалнята, стопли две кутии супа и ги преля в два термоса. Млякото в хладилника зее още не беше вкиснало, той взе една бутилка и се върна в участъка.
Били Уорнър беше мъртъв. Когато видя Ник, Майк истерично се разсмя и посочи мъртвеца.
- Двама умрели, а третият на път! Отмъсти ли си, а?
Помагайки си с дръжката на метлата, младежът предпазливо избута под вратата термоса със супата и бутилката мляко.
Майк започна да пие на малки глътки супата направо от термоса. Ник взе своя термос и седна в коридора. Каза си, че ще се занимае с Майк по-късно, първо трябва да се нахрани. Беше гладен като вълк. Докато пиеше супата си, замислено се втренчи в затворника.
- Питаш се как се чувствам, нали? - поинтересува се Майк.
Глухонемият кимна.
- Точно както преди да излезеш тази сутрин. Избълвах половин кило храчки. - Той обнадеждено погледна Ник. - Майка ми казваше, че това означава подобрение. Може би съм пипнал лека форма на този грип, а? Мислиш ли, че е възможно?
Ник сви рамене - вече не знаеше какво е възможно и какво - не.
- Як съм като бик - продължи затворникът. - Смятам, че ще се оправя, щом изхрача всичко. Слушай, момче, пусни ме. Моля те. Моля те от сърце.
Глухонемият се замисли.
- По дяволите, нали имаш пистолет! И без това не ми е до тебе. Просто искам да_ се измъкна от този град, но първо ще проверя как е жена ми...
Ник посочи към лявата ръка на затворника, който не носеше венчална халка.
- Вярно е, че сме разведени, но тя все още живее тук, на Ридж Роуд. Искам да разбера дали е добре. Е, какво ще кажеш? - Майк вече ридаеше. - Дай ми шанс. Не ме оставяй в този капан за плъхове.
Младежът бавно се изправи, отиде в канцеларията и отвори чекмеджето на бюрото - ключовете бяха вътре. Логиката на Майк бе желязна - безсмислено беше да се надява, че някой ще дойде и ще му помогне да се измъкне от тази каша. Взе ключовете и се върна в ареста. Избра от връзката ключа с белия етикет, който му бе показал шерифът, и го пъхна през решетките.
- Благодаря - избърбори Майк. - Много ти благодаря. Съжалявам, че те пребихме. Кълна се, че идеята беше на Рей. С Винс се опитахме да го разубедим, но когато се напие, Рей обезумява... - Той превъртя ключа. Ник отстъпи и сграбчи револвера.
Вратата на килията се отвори, Майк излезе навън и заяви:
- Не се отричам от обещанието си. Единственото ми желание е да се махна от този проклет град.
Промъкна се покрай Ник, устните му потръпваха от нервен тик. После се втурна към външната врата и я затръшна след себе си.
Глухонемият го последва. Майк стоеше на тротоара, сложил ръка на автомата на паркинга и се взираше в пустата улица.
- Господи! - прошепна той и извърна смаяното си лице към Ник. - Нима всички са мъртви?
Младежът кимна, без да изпуска револвера. Майк понечи да каже нещо. но се закашля. Прикри устата си с ръка, сетне избърса устните си и заяви:
- Моментално изчезвам оттук! Ако имаш малко акъл и ти би трябвало да направиш същото, глухчо. Тая болест е по-страшна от чума.
Глухонемият сви рамене, а Майк се отдалечи. Вървеше все по-бързо, докато накрая затича. Ник го наблюдава, докато онзи се скри от погледа му, после се прибра в участъка. Никога повече не го видя. На сърцето му олекна, внезапно изпита увереност, че е постъпил правилно. Изтегна се на нара и почти веднага заспа.
* * *
Спа целия следобед на голия нар и се събуди облян в пот. Въпреки това се чувстваше малко по-добре. Над хълмовете бушуваше буря - той не можеше да чуе гръмотевиците, но виждаше синьо-белите мълнии. Ала бурята така и не достигна до Шойо.
Привечер той отиде в магазина за телевизори, намиращ се на Мейн Стрийт и отново проникна вътре с взлом. Остави до касовия апарат бележка, с която се извиняваше за постъпката си, и се върна в участъка с портативен телевизор „Сони". Пусна го и започна да превключва на различни канали. Локалната станция на СВ5 беше прекъснала предаването, на екрана имаше надпис: „ПОВРЕДА ПО ТРАСЕТО, ОЧАКВАМЕ ОТСТРАНЯВАНЕТО Й". По АВС излъчваха „Обичам Луси", а по МВС - повторение на епизод от популярна сапунена опера, където главна героиня бе наперена девойка, твърдо решена да работи като механик в гараж. Частната станция в Тексаркана, чиято програма се състоеше предимно от стари филми, телевизионни състезания и беседи на религиозни фанатици, не предаваше.
Ник изключи телевизора, отиде до закусвалнята на паркинга за камиони и приготви супа и сандвичи за двама души. Стори му се, че има нещо зловещо в това как уличните лампи горят както преди, обливайки със светлина двата тротоара на Мейн Стрийт. Постави храната в кошница, но докато крачеше към дома на Джейн Бейкър, след него се впусна глутница гладни кучета, очевидно привлечени от миризмата на храна. Ник извади револвера, но не се осмели да стреля, докато едно от кучетата понечи да го ухапе. Той натисна спусъка и куршумът се заби на около три метра пред него, оставяйки сребриста диря в асфалта. Ник не чу изстрела, но дръжката в ръката му завибрира. Кучетата се разпръснаха и избягаха.
Джейн спеше, челото и страните й горяха, дишаше тежко и мъчително. Изглеждаше много измъчена и посърнала. Ник намокри кърпа и избърса лицето й. Остави вечерята й на нощното шкафче, слезе в хола и включи големия цветен телевизор.
СВS не излъчва цяла нощ. NВС предаваха предварително обявената програма, изображението по АВС продължаваше да бъде лошо, понякога картината се губеше, сетне отново се появяваше. Излъчваха само предварително записани програми, сякаш връзката им с телевизионната мрежа беше прекъсната. Лошата картина не притесняваше Ник. Той чакаше новините.
Когато започнаха, младежът бе изумен. „Супергрипната епидемия", както сега я наричаха, беше главната новина, но и по двете станции говорителите казаха, че е овладяна. В центъра за борба с вирусните заболявания в Атланта била разработена ваксина и в началото на следващата седмица започвала масова имунизация. По-сериозно било положението в Ню Йорк, Сан Франциско, Лос Анжелес и в Лондон, но болните били под.карантина. В няколко района временно били отменени публичните прояви.
„В Шойо - помисли си Ник - животът е отменен. Кой кого се опитва да измами?"
В заключение говорителят заяви, че пътуванията до по-големите градове все още са забранени, но забраната ще бъде вдигната веднага след започването на масовата имунизация. После премина към съобщенията за самолетна катастрофа в Мичиган и за реакцията на Конгреса по повод последното решение на Върховния съд във връзка с правата на хомосексуалистите.
Ник изключи телевизора, излезе на верандата и се настани на люлеещия се стол. Равномерното поклащане напред-назад му действаше успокояващо, не чуваше скърцането на ръждясалите винтове, които Джон Бейкър все забравяше да смаже. Ник наблюдаваше танца на светулките, стрелкащи се на зиг-заг в мрака. От време на време мълнии раздираха облаците на хоризонта, сякаш вътре в тях кръжаха гигантски светулки с размерите на динозаври. Влажният, задушен нощен въздух прилепваше към кожата му.
Тъй като за Ник телевизията бе единствено визуален източник на информация, по време на последните новини той забеляза такива подробности, които положително биха убягнали на другите хора. Липсваха рекламни клипове, както и съобщения за резултатите от бейзболните срещи, може би защото мачовете не се бяха състояли. Прогнозата за времето също го смути - дори не показаха синоптична карта, сякаш метеорологичната служба на САЩ бе извън строя. Ник подозираше, че предположението му не е далеч от истината. И двамата говорители изглеждаха нервни и разтревожени. Единият очевидно беше настинал, дори веднъж не можа да се въздържи и се изкашля по микрофона. И двамата непрекъснато поглеждаха вляво и вдясно от камерата., сякаш в студиото седеше някой, който ги следеше да не кажат нещо излишно.
Ник прекара нощта на верандата. Спа неспокойно и сънува кошмари. На следващия ден Джейн Бейкър угасна пред очите му... а той не можеше да й каже нито дума, за да я утеши в последните й мигове.
Докато седеше до леглото й, усети, че тя го хваща за ръката. Погледна бледото й, изпито лице. Сега кожата й беше суха, цялата пот се бе изпарила. Ала това ни най-малко не го обнадежди. Джейн умираше. Той се бе научил да разпознава приближаването на смъртта.
- Ник - прошепна Джейн и се усмихна, сетне стисна ръцете му в своите. - Отново искам да ти благодаря. Никой не обича да умира в самота, нали?
Младежът енергично поклати глава, но не в знак на съгласие, а на яростно отричане на думите й.
- Зная, че умирам - спокойно продължи тя, - но това не е важно. В онзи гардероб има една бяла рокля, Ник. Ще я познаеш по... - Думите й бяха прекъснати от пристъп на кашлица. Когато се успокои, Джейн Бейкър продължи: -... по дантелата. Бях облечена с нея, когато заминахме на сватбено пътешествие. Още не ми е отесняла., поне доскоро не беше. Навярно сега ще ми е малко широка - поотслабнала съм - но това няма значение. Винаги съм харесвала тази рокля. С Джон отидохме на езерото Понтчартин. Това бяха двете най-щастливи седмици в живота ми. Всъщност с Джон винаги съм била щастлива. Нали няма да забравиш за роклята, Ник? Искам да ме погребат в нея. Нали няма да ти е много неприятно... да ме преоблечеш?
Младежът с мъка преглътна и поклати глава, вперил поглед в завивката. Навярно Джейн почувства мъката и стеснението му, тъй като повече не спомена за роклята, а тактично премина на други теми, като бърбореше почти кокетно. Разказа му как спечелила състезанието за художествено четене в гимназията и се класирала за финала в Арканзас и как фустата й се смъкнала и паднала в краката й точно когато стигнала до кулминационната точка на „Демона-любовник" от Шърли Джексън. Как сестра й заминала за Виетнам с баптистки мисионери и се върнала с три осиновени деца. Как преди три години с Джон отишли на екскурзия и някакъв злонамерен елен ги принудил да се покатерят на високо дърво, където останали цял ден.
- Седяхме на един клон и се целувахме като гимназисти - унесено продължи тя. - Господи, не можеш да си представиш в какво състояние беше Джон, когато слязохме. Беше... и двамата бяхме... влюбени... безумно влюбени... винаги съм смятала, че светът се крепи на любовта., единствено тя помага на хората да останат на крака в един свят, където притеглянето сякаш иска да ги повали... и да ги принуди да пълзят... ние бяхме... толкова влюбени...
Накрая се унесе и спа, докато Ник я събуди, като дръпна завеса или стъпи на скърцаща дъска на пода. Тя отново забълнува; внезапно закрещя с глас, задавен от храчките в гърлото й:
- Джон! О, Джон, никога няма да се науча да ловя риба с тази проклета пръчка! Джон, помогни ми! Трябва да ми помогнеш! Трябва да ми...
Джейн замлъкна и отчаяно се опита да си поеме дъх, от гърдите й се изтръгна злокобно свистене, което Ник не чу, но някак си усети. От носа й потече тънка струйка черна кръв. Тя се отпусна на възглавницата и няколко пъти рязко завъртя глава, като че взимаше някакво жизненоважно решение и отговорът беше отрицателен.
После сякаш се успокои и затихна.
Ник плахо притисна ръка до шията й, сетне опипа вътрешната страна на китката й, накрая срамежливо допря длан до гърдите й. Сърцето й не биеше. Беше мъртва. Часовникът важно тиктакаше на нощното шкафче, но и двамата не можеха да го чуят. За миг Ник отпусна глава на коленете си и заплака безмълвно, както плачат всички глухонеми. Веднъж Руди му каза: „Единственото, което можеш, е да рониш сълзи, но това може да ти свърши добра работа в свят като нашия, който наподобява сапунена опера."
Знаеше какво го очаква и не искаше да го направи. Някакъв вътрешен глас му нашепваше, че не е честно, че не е негово задължение. Но след като наоколо нямаше никого - може би беше останал сам в целия град - той трябваше да събере смелост и да изпълни молбата на Джейн. Или пък да я остави да изгние в леглото, а това той не можеше да стори. Жената на шерифа бе проявила безкрайна доброта към него, а по време на скитанията си той се беше убедил, че това качество вече рядко се среща в хората. Каза си, че трябва да се заеме с неприятното задължение, защото колкото повече го отлага, нежеланието му нараства. Знаеше къде се намира погребалното бюро на Къртис, ала се страхуваше от адската жега на улицата.
С огромно усилие на волята се изправи и се приближи до гардероба с тайната надежда, че бялата рокля е плод на трескавото въображение на Джейн. Но тя беше там. Бе малко пожълтяла от времето, но Ник веднага я позна. По дантелата. Извади я и я разстла в долната част на леглото. Погледна роклята, сетне мъртвата жена и си помисли: „Сега цялата ще плува в нея. Едва ли е предполагала колко жестока е била болестта към нея... навярно така е по-добре."
С огромно нежелание се наведе над мъртвата и започна да съблича халата й. Но когато съзря голото й тяло, ужасът му изчезна и остана само съжалението - съжаление, което караше сърцето му да се свива и от гърдите му да се изтръгват безмълвни ридания, докато я изми и облече точно както в деня, когато с Джон се отправила на сватбено пътешествие. Сетне я взе в прегръдките си и я понесе към погребалното бюро. Бялата дантелена рокля се развяваше и Ник приличаше на младоженец, пренасящ своята възлюблена през безкраен праг.

26.
В нощта на двайсет и пети срещу двайсет и шести юни членовете на някаква студентска организация - може би на „Студенти за демократично общество" или на „Млади маоисти" - упорито се трудиха над копирната машина. На следващата сутрин изработените от тях плакати бяха разлепени из целия Кентъкийски университет:
ВНИМАНИЕ! ВНИМАНИЕ! ВНИМАНИЕ!
ВАС ВИ ЛЪЖАТ! ПРАВИТЕЛСТВОТО ВИ ЛЪЖЕ! ПРЕСАТА, КОНТРОЛИРАНА ОТ СВИНЕТЕ В УНИФОРМИ, СЪЩО ВИ ЛЪЖЕ! АДМИНИСТРАЦИЯТА НА УНИВЕРСИТЕТА ВИ ЛЪЖЕ! ПО НЕЙНА ЗАПОВЕД ЛЪЖАТ И ЛЕКАРИТЕ!
1. НЕ СЪЩЕСТВУВА НИКАКВА ВАКСИНА ПРОТИВ СУПЕРГРИПА.
2. СУПЕРГРИПЪТ НЕ Е СЕРИОЗНО ЗАБОЛЯВАНЕ, А СМЪРТОНОСНО.
3. ВЪЗМОЖНО Е СМЪРТНОСТТА ДА ДОСТИГНЕ 75 %.
4. ВИРУСЪТ НА СУПЕРГРИПА Е СЪЗДАДЕН ОТ СВИНЕТЕ В УНИФОРМИ ОТ АМЕРИКАНСКАТА АРМИЯ И СЛУЧАЙНО Е ИЗПУСНАТ ОТ ЛАБОРАТОРИЯТА!
5. СЕГА СВИНЕТЕ В УНИФОРМИ ИСКАТ ДА ПРИКРИЯТ СМЪРТНООПАСНАТА СИ ГРЕШКА ДОРИ С ЦЕНАТА НА ГИБЕЛТА НА 75 % ОТ НАСЕЛЕНИЕТО!
ПРИВЕТ НА ВСИЧКИ РЕВОЛЮЦИОННО НАСТРОЕНИ ХОРА! НАСТЪПИ МОМЕНТЪТ ДА ВЪСТАНЕМ. ДА СЕ ОБЕДИНИМ, ДА СЕ БОРИМ И ДА ПОБЕДИМ!
В 19.00 В СПОРТНАТА ЗАЛА ЩЕ СЕ ПРОВЕДЕ МИТИНГ! СТАЧКА! СТАЧКА! СТАЧКА!
Онова, което се случи в телевизионната станция WBZ в Бостън, беше подготвено предишната нощ от трима говорители и шестима техници от студио 6. Петима от тях редовно играеха заедно покер, а шестима от заговорниците вече бяха болни и нямаше какво да губят. Първо си набавиха почти дузина огнестрелни оръжия. Боб Палмър, който водеше утринното предаване, ги внесе в студиото в голямата си чанта, в която обикновено държеше записките си, моливи и няколко бележника.
Сградата на телевизията беше обкръжена от мъже, представени на хората от телевизията като служители от националната гвардия, но както Палмър сподели предишната вечер с Джордж Дикърсън, досега не бил виждал гвардейци на възраст над петдесет години.
Превратът започна в 9.01 сутринта, веднага щом Палмър започна да чете успокоителния текст, връчен му преди десет минути от армейски сержант. Деветимата заговорници успешно превзеха телевизионната станция. Войниците, които не очакваха каквито и да било решителни действия от жалката група цивилни, бяха заловени и обезоръжени. Други служащи от станцията се присъединиха към въстаниците и побързаха да заключат всички врати на шести етаж. Асансьорите бяха повикани на същия етаж, преди войниците във фоайето да разберат какво точно става. Трима от тях се опитаха да се изкачат по резервната стълба и чистач на име Чарлз Йоркин, въоръжен с армейска карабина, стреля над главите им. Това бе единственият изстрел по време на бунта.
Зрителите, наблюдаващи програмата на WBZ, видяха как Боб Палмър прекъсна четенето на текста по средата на изречението и го чуха да казва:
- Хайде, давайте!
Зад кадър се разнесе шум, като че някакви хора се боричкаха. Когато настъпи тишина, хилядите поразени зрители забелязаха, че сега Боб Палмър държи пистолет.
Дрезгав глас тържествуващо изкрещя:
- Хванахме ги, Боб! Хванахме мръсниците! Паднаха ни в ръцете!
- Браво, хубава работа свършихте - отбеляза водещият, сетне отново се обърна към камерата: - Жители на Бостън и всички американци, които гледате нашето предаване. В това студио се случи нещо изключително важно и сериозно. Щастлив съм, че се случи тук, в Бостън - люлката на американската независимост. През последните седем дни тази телевизионна станция се намираше под контрола на хора, които претендират, че служат в националната гвардия. Въоръжени хора стоят редом с нашите оператори, контролните стаи, до телексите. Може би се питате дали са ни диктували текста на новините? За съжаление съм принуден да отговоря положително на този въпрос. Връчваха ми текста и ме заставяха да го чета, буквално насочвайки пистолет в тила ми. Текстовете се отнасяха за така наречената епидемия от „супергрип" и съдържаха напълно невярна информация.
На телефонното табло започваха да проблясват лампички. След петнайсет секунди всички се запалиха.
Водещият продължи:
- Нашите оператори заснеха филм, който бе конфискуван или нарочно осветен. Съобщенията на репортерите не достигаха до нас. Но все пак, дами и господа, имаме какво да ви покажем, а кореспондентите се намират тук, в студиото - те не са професионални репортери, но са свидетели на онова, което може да се окаже най-голямото бедствие в историята на нашата страна... не мислете, че преувеличавам. Ще ви покажем откъси от този филм. Той е заснет тайно, така че качеството му на някои места е лошо. Ала ние, хората, току-що освободили нашата телевизионна станция, се надяваме, че онова, което ще видите, ще ви бъде напълно достатъчно. Дори повече, отколкото бихте искали.
Той вдигна поглед, извади кърпичка от джоба на спортното си сако и се изсекна. Зрителите, които притежаваха качествени цветни телевизори, забелязаха, че лицето му е зачервено като от висока температура.
- Ако всичко е готово, Джордж, пускай записа.
На екрана се появиха кадри от централната бостънска болница. Отделенията бяха претъпкани с пациенти. Болните лежаха на пода, както и в коридорите; медицинските сестри, много от които също изглеждаха болни, се провираха между пациентите. Някои истерично плачеха, други бяха толкова изплашени, че всеки момент имаше опасност да припаднат.
Следваха кадри, на които бяха заснети пазачи, застанали на ъглите на улиците с пушки в ръце; други, показващи здание, чиито врати бяха разбити с взлом.
Отново се появи Боб Палмър и спокойно каза:
- Дами и господа, ако в момента децата ви гледат телевизия, съветвам ви да ги изведете от стаята.
На екрана се появи неясно изображение, което постепенно се фокусира. Военен камион вървеше на заден ход по врязващия се в океана кей на бостънското пристанище. Във водата под него се виждаше шлеп, покрит с брезент. Двама войници с противогази, които ги правеха да приличат на извънземни, скочиха от кабината на камиона. Изображението заподскача, после отново стана неподвижно. Войниците дръпнаха брезентовото платно, закриващо задната част на камиона, и отскочиха встрани. Отвътре се посипаха тела и полетяха към шлепа - жени, старци, полицаи, медицински сестри - премятащите се във въздуха трупове сякаш нямаха край. В един момент ясно се видя как войниците си помагат с вили, за да измъкнат мъртъвците.
Палмър води предаването в продължение на два часа: въпреки че постепенно прегракна, продължаваше да чете съобщения и бюлетини, интервюираше други членове на снимачния екип. След това някой се сети, че не е необходимо да завземат обратно шестия етаж, за да прекъснат предаването. В 11:16 предавателят на \УВ2 беше взривен.
Палмър и съучастниците му бяха обвинени в измяна на родината - Съединените американски щати - и бяха екзекутирани.
* * *
„Тръбен зов" беше седмичен вестник, който излизаше в Дърбин - градче в Западна Вирджиния. Негов собственик, главен редактор и репортер бе някой си Джеймс Д. Хоглис, пенсиониран адвокат. Вестникът неизменно се радваше на голям успех сред читателите, тъй като Хоглис беше яростен защитник на правата на миньорите, а антидържавните му уводни статии бълваха огън и жупел по адрес на всички правителствени чиновници.
Обикновено Хоглис използваше услугите на вестникарчета, но през тази свежа лятна утрин сам разнасяше „Тръбен зов" със стария си кадилак, модел 1948. Гумите съскаха по асфалта, докато колата се движеше из улиците на Дърбин, крито бяха зловещо пусти. Вестниците бяха натрупани на седалките и в багажника на кадилака. Това издание на „Тръбен зов" излизаше няколко дни по-рано от обичайното и съдържаше само една страница с черен бордюр, напечатана с едър шрифт. Най-отгоре пишеше „ИЗВЪНРЕДНО ИЗДАНИЕ", първото извънредно издание, което Хоглис пускаше след 1980 година, когато мината „Лейдибърд" избухна, а в дълбините й останаха погребани четирийсет миньори. Заглавието гласеше: „ПРАВИТЕЛСТВОТО СЕ ОПИТВА ДА СКРИЕ ИЗБУХВАНЕТО НА ЧУМНА ЕПИДЕМИЯ!"
А отдолу - „Специално за „Тръбен зов" от Джеймс Д. Хоглис".
Следваше самата статия: „Нашият репортер научи от сигурен източник, че грипната епидемия (понякога наричана „задушаваща болест" или „подута шия" в Западна Вирджиния) всъщност е причинена от смъртоносен мутант на обикновения вирус на грип. Този супервирус е създаден по нареждане на правителството, което очевидно възнамерява да го използва за военни цели, пренебрегвайки Женевското споразумение за биологическото и химическото оръжие, подписано преди седем години от представители на Съединените щати. Нашият източник, армейски офицер, в момента служещ в Уилинг, каза още, че обещанията за предстояща всеобща ваксинация са „нагла лъжа". Според него ваксина против този грип още не е открита.
Граждани, епидемията не е само бедствие и трагедия; тя означава край на доверието ни в нашето правителство. Ако действително сами сме причинили тази катастрофа, то..."
Хоглис беше болен, чувстваше се изцеден, сякаш беше използвал последните си сили за написване на статията, като че жизнените му сокове се бяха влели в думите. Дробовете му бяха пълни с храчки, които го караха да се задъхва, сякаш тичешком изкачваше стръмна стълба. Въпреки това той методично се спираше пред всеки дом и оставяше вестника си, макар да се съмняваше, че къщите все още са обитавани и че дори в тях да е останал някой жив, той или тя ще имат сили да излязат и да приберат онова, което им е оставил.
Най-сетне се озова в покрайнините на града, в бедняшкия квартал, където хората живееха в схлупени къщурки и във фургони. От тоалетните на открито се разнасяше воня. Останали му бяха само вестниците в багажника и той го остави отворен - капакът бавно подскачаше нагоре-надолу, докато кадилакът се движеше по неравното шосе. Джеймс Хоглис бе измъчван от страхотно главоболие, образите се раздвояваха пред очите му.
След като се погрижи и за последната къща - някаква барака в самия край на града - в багажника му останаха около двайсет и пет вестника. Със старото си джобно ножче той преряза канапа, с който бяха завързани, и остави вятърът да ги разпилее във всички посоки; мислеше си за своя източник, майорът с хлътнали, обезумели очи, който само преди три месеца бе работил за „Проект „Синева", където бе отговарял за охраната. Докато разказваше всичко на Хоглис, непрекъснато докосваше пистолета си. Хоглис си помисли, че не след дълго майорът ще насочи оръжието към слепоочието си, ако вече не го е сторил.
Качи се обратно в кадилака, който притежаваше от времето, когато навърши двайсет и седем, и установи, че е прекалено уморен, за да подкара колата обратно към града. Сънено се облегна назад, заслуша се в хриптенето, което клокочеше в гърдите му, и видя как вятърът бавно понесе нагоре по шосето извънредното издание на „Тръбен зов". Няколко вестника се оплетоха в клоните на надвисналите над пътя дървета и останаха между тях като някакви странни плодове. Наблизо ромолеше бързият поток, където Хоглис бе ловил риба като малък. Сега рибата беше изчезнала - или по-скоро отровена от отпадъчните води - но ромоленето на потока все още му действаше успокояващо. Той затвори очи, заспа и след час и половина бе мъртъв.
От извънредния брой на „Лос Анжелес Таймс", състоящ се само от една страница, бяха отпечатани едва 26 000 екземпляра, когато отговорните офицери откриха, че това изобщо не е рекламен проспект, както ги бяха излъгали. Последва бързо и кърваво възмездие. Официалната версия на ФБР гласеше, че крайно десни революционери (отново използваха изтъркания термин) поставили бомба в печатницата на вестника, избухването на която причинило смъртта на двайсет и осем работници. На ФБР не се наложи да обяснява защо в главите на всички жертви имаше куршум (едва ли това можеше да се припише на експлозията), тъй като труповете на печатарите бяха погребани в океана заедно с хилядите жертви, на епидемията.
 Така или иначе 10 000 екземпляра стигнаха до читателите и това беше достатъчно. Заглавието, набрано на трийсет и шест пункта, прогласяваше:
ЗАПАДНИЯТ БРЯГ Е ОБХВАНАТ ОТ ГРИПНА ЕПИДЕМИЯ. Хиляди се спасяват с бягство от смъртоносния супергрип. Правителството се опитва да скрие вината си.
Лос Анжелес. Хората, които се представят за служители на националната гвардия, призовани да оказват помощ на населението по време на разигралите се трагични събития, всъщност са военни от кариерата с по четири звездички на пагоните, всяка от които се дава за десет години служба. Една от задачите им е да убедят изплашените до смърт жители на Лос Анжелес, че вирусът на грипа, който младежите наричат „капитан Трипс", е „съвсем малко по-опасен" от лондонския или хонконгския щам... но думите им звучат неправдоподобно, тъй като самите те носят противогази. Обявено е, че довечера в шест часа президентът ще се обърне към нацията по националната телевизия. Пресаташето Хабърд Рос нарече съобщенията, че президентът ще говори от помещение, изглеждащо като Овалната зала, но всъщност намиращо се в бункер под Белия дом, „истерични, злобни и напълно неоснователни".
Разполагаме с копие от речта на президента и по всичко изглежда, че той възнамерява „да скастри" американците заради уплахата им и сравнява сегашната паника с реакцията на радиопредаването на Орсън Уелс по „Война на световете" в началото на трийсетте.
Ние от „Лос Анжелес Таймс" задаваме пет въпроса, на които бихме искали президентът да отговори в речта си:
1. Защо в директно нарушаване на конституционните права главорези във военни униформи забраняваха на „Таймс" да отпечатва новините?
2. Защо магистрали № 5, 10 и 15 са блокирани от бронирани коли и друга военна техника?
3. Защо в Лос Анжелес и в околностите му е обявено военно положение, ако това е само „незначителна грипна епидемия"?
4. Ако това действително е „незначителна грипна епидемия", защо към Тихия океан потеглят кервани от шлепове и биват потопявани там? С какво са натоварени? Дали е вярно онова, което ни съобщиха осведомени източници - че шлеповете пренасят труповете на жертвите на епидемията?
5. И накрая, ако действително в началото на следващата седмица предстои раздаване на ваксина на лекарите и на болниците, то защо нито един от четирийсет и шестимата интервюирани от нас лекари не е чувал за конкретна дата за доставка? Защо нито една клиника не извършва имунизации срещу супергрипа? Защо нито един от десетте фармацевтични склада, в които телефонирахме, не е получил документи, удостоверяващи изпращането на ваксината?
Призоваваме президента да отговори на тези въпроси в речта си, но най-вече го призоваваме да се откаже от репресивните методи на управление и от безумните опити да се скрие истината..."
В Дълът някакъв човек по къси панталони и сандали, със знак от пепел на челото, крачеше напред-назад по Пиемонт Авеню, а на крехките му рамене висяха две дъски, изписани на ръка, които го притискаха като сандвич.
Надписът върху предната гласеше:
ВРЕМЕТО ЗА РАЗПЛАТА НАСТЪПИ.
НАШИЯТ ГОСПОД ХРИСТОС СКОРО ЩЕ СЕ ВЪРНЕ.
ГОТВЕТЕ СЕ ЗА СРЕЩА С БОГА!
На задната дъска пишеше:
ПОГЛЕДНЕТЕ! СЪРЦАТА НА ГРЕШНИЦИТЕ СА
РАЗБИТИ!
ВЕЛИКИТЕ ЩЕ БЪДАТ УНИЗЕНИ, А УНИЗЕНИТЕ - ВЪЗВЕЛИЧЕНИ.
ВРЕМЕТО НА ЗЛОТО НАСТЪПВА.
ГОРКО НА ТЕБ, О, ЦИОН.
Четирима младежи с черни кожени якета, и четиримата с кашлица и хрема, се нахвърлиха върху човека с късите панталони и го биха със собствения му плакат, докато непознатият загуби съзнание. После избягаха, а един от тях се обърна и истерично изкрещя:
- Това да ти е за урок, за да не плашиш повече хората, смахнат глупако!
Най-популярната радиопрограма в Спрингфийдд, щата Мисури беше утринното предаване на КЬРТ „Говорете, вие сте в ефир", водено от Рей Флауърс. В студиото му имаше шест телефона, а на 26 юни сутринта единствено той бе на работа в радиостанцията. Рей знаеше какво става в страната и се страхуваше. Имаше чувството, че през последните десетина дни абсолютно всичките му познати са се разболели. В Спрингфийлд нямаше войници, но се носеха слухове, че националната гвардия е изпратена в Канзас Сити и в Сейнт Луис за „прекратяване на паниката и на мародерството". Самият Рей се чувстваше добре. Огледа замислено студиото, снабдено с телефони, с уред за изключване на обаждания, изпъстрени с „цветущи фрази", полици, отрупани с касети с рекламни клипове / „Ако ви се запуши клозетът / не се бавете, а повикайте неотложно / с маркуча стоманен човека / на неприятностите край да сложи" / и, разбира се, с микрофон.
Той запали цигара, приближи се до вратата на студиото и я заключи. Влезе в кабинката и превъртя ключа. Сетне пусна касетата с мелодията, известяваща започването на предаването му, седна пред микрофона и каза:
- Здравейте всички. С вас е Рей Флауърс, водещият на предаването „Говорете, вие сте в ефир". Струва ми се, че днес една и съща тема вълнува всички ни. Някои наричат епидемията „супергрип" или „ капитан Трипс", но всъщност това няма никакво значение. Дочух доста зловещи слухове за това как армията държи всичко под контрол и ако искате да разкажете нещо по този въпрос, микрофонът е ваш. Все още живеем в свободна страна, нали? Но тъй като тази сутрин съм сам в студиото, предаването ще протече малко по-различно от друг път. Освен това смятам, че можем да минем и без рекламните клипове. И без това, доколкото виждам през прозореца, на никого в Спрингфийлд не му е до пазаруване.
Хайде, ако сте „бодри и готови", както казваше майка ми, очаквам обажданията ви. Нашите телефони са 555-8600 и 555-8601. Ако дават заето, имайте търпение. Не забравяйте, че днес съм сам в студиото.
В Картхейдж, на седемдесет километра от Спрингфийлд, се намираше военно поделение и отряд от двайсет души бе изпратен да се погрижи за Рей Флауърс. Двама човека отказаха да изпълнят заповедта и бяха застреляни на място.
Пътуването до Спрингфийлд им отне около час, през който в радиото се обади някакъв лекар и съобщи, че хората измират като мухи и че според него правителството лъже за ваксината; след него позвъни медицинска сестра и потвърди, че труповете от болниците в Канзас Сити се товарят на камиони; после в ефир се включиха някаква бълнуваща жена, която твърдеше, че за всичко са виновни летящите чинии от космоса, фермер, който съобщи, че армейски взвод с помощта на два багера току-що е завършил изкопаването на дяволски дълъг ров по продължение на шосе № 71 на юг от Канзас Сити, плюс още половин дузина слушатели, които имаха какво да разкажат.
Сетне някой заудря по вратата на студиото и приглушен глас изкрещя:
- Отворете! Отворете в името на Съединените щати! Рей погледна часовника си. Беше дванайсет и петнайсет.
- Е - каза той, - по всичко изглежда, че си имам гости. Но ние просто ще продължим разгово...
Изтрещяха изстрели от автомат, дръжката на вратата падна на пода, през зейналата дупка проникна синкав дим. Шестима войници с противогази и с пълно въоръжение нахлуха в студиото.
- Няколко войници току-що разбиха вратата - каза Рей в микрофона. - Въоръжени са до зъби... изглеждат така, сякаш се готвят да повторят военната операция за очистване на територията от противници, проведена във Франция преди петдесет години. Само че тези носят противогази...
- Прекрати предаването! - изкрещя едър мъжага със сержантски нашивки, който стоеше пред остъклената коментаторска кабинка и заплашително размахваше автомата си.
- Няма! - извика в отговор Рей. Почувства, че го втриса, и когато се опита да вземе цигарата си от пепелника, забеляза, че ръцете му треперят. - Тази станция има разрешително от РСС и аз съм...
- Отнемам ти шибаното разрешително! Незабавно прекрати предаването!
- Няма! - повтори Рей и се обърна към микрофона. - Дами и господа, току-що ми наредиха да прекъсна предаването и аз отказах да се подчиня. Струва ми се, че постъпих съвършено правилно. Тези хора се държат като нацисти, не като американски войници. Нямам намерение да...
- Последно предупреждение! - Сержантът вдигна автомата си.
- Сержанте - обади се един от войниците до вратата. -Смятам, че нямате право да...
- Ако този тип каже още една дума, застреляйте го! -изкрещя сержантът.
- Изглежда, че възнамеряват да ме убият - промълви Рей Флауърс, в следващия миг стъклената стена на кабинката му се разби на парчета и той падна върху пулта. Разнесе се пронизителен вой. Сержантът изпразни автомата си в контролния пулт и воят престана. Лампичките на телефонното табло продължаваха да примигват. Сержантът се обърна и заяви:
- Искам да се върна в Картхейдж до един часа и не... Трима от подчинените му едновременно откриха огън по него, единият стреляше със специална карабина, заредена с куршуми, съдържащи отровен газ. Сержантът подскочи, сякаш изпълняваше танца на смъртта, сетне падна по гръб сред развалините от контролната кабина. Единият му крак конвулсивно потръпна и под тежкия му ботуш парченца стъкло се посипаха от алуминиевата рамка.
Един от войниците, върху чието мъртвешки бледо лице се открояваха младежки пъпки, се разрида от облекчение. Другите стояха вкаменени и сякаш не вярваха на очите си. Тежка и отвратителна миризма на барут изпълваше помещението.
- Очистихме го! - истерично извика младият войник. - Божичко, очистихме сержант Питьрс!
Колегите му мълчаха. Все още изглеждаха зашеметени и объркани, въпреки че после щяха да съжаляват задето не са убили сержанта по-рано. Бяха насила въвлечени в някаква смъртоносна игра, но повече не искаха да участват в нея.
От телефонната слушалка, която Рей Флауърс бе изпуснал, когато умря, се разнесе пращене, сетне уморен, носов глас произнесе:
- Рей? Чуваш ли ме, Рей? С мъжа ми винаги слушаме твоето предаване и сега искаме да ти пожелаем да продължиш благородното си дело и да не им позволиш да ти сплескат фасона. Чуваш ли, Рей? Рей?... Рей?...
СЪОБЩЕНИЕ 234 ЗОНА 2 СЕКРЕТНО ОТ: ЛАНДЪН ЗОНА 2 НЮ ЙОРК ДО: КОМАНДИР КРЕЙТЪН ОТНОСНО: ОПЕРАЦИЯ „КАРНАВАЛ" „Ню Йорк все още е обкръжен от кордони. Продължава отстраняването на труповете В града е относително спокойно Х Официалната версия се провали по-бързо от очакваното но засега овладяваме положението Повечето от жителите на града са болни от супергрипа и не напускат домовете си XX 50 % от обслужващите контролно-пропускателните пунктове (на мостовете „Джордж Уошингтън", „Трибороу" и „Бруклин", тунелите „Линкълн" и „Холанд", плюс магистралите в околността) са болни от супергрипа но повечето са способни успешно да изпълняват задълженията си XXX Три пожара извън контрол: в Харлем на Седмо Авеню Стадион Шеа ХХХХ Дезертьорството се превръща във все по-сериозен проблем Издадена е заповед за незабавен разстрел на дезертьорите ХХХХХ Лично мнение все още контролираме положението но то непрекъснато се влошава ХХХХХХ
Край на съобщението
Ландън Зона 2 Ню Йорк"
В Боулдър, щата Колорадо се разнесе слух, че „Метеорологичният изследователски център" всъщност е инсталация за създаване на биологично оръжие. Слухът бе повторен и по ефира на денвърска радиостанция от един бълнуващ дисководещ.
В единайсет вечерта на 26 юни изселването от Боулдър вече бе започнало. Срещу хората беше изпратена рота войници, но те не успяха да ги спрат - все едно да изпратиш човек с метличка, за да почисти Авгиевите обори. Войниците бяха пометени от близо единайсетте хиляди цивилни - болни, изплашени, обзети от една-единствена мисъл: час по-скоро да се отдалечат колкото е възможно повече от изпитателния център. Хиляди други жители на града се разбягаха в други посоки.
В единайсет и четвърт се разнесе оглушителна експлозия и пламъци лумнаха в нощта от сградата на Центъра, намиращ се на Бродуей. Младеж с леви убеждения на име Дезмънд Рамидж бе поставил във фоайето й повече от осем килограма експлозив, предназначен за различни съдебни сгради из Средния Запад. Експлозивът бе достатъчен, а часовниковият механизъм - несръчно монтиран. Рамидж се взриви заедно с безобидните инструменти за измерване на замърсяването на околната среда.
Междувременно населението на Боулдър продължи бягството си.
СЪОБЩЕНИЕ 771 ЗОНА 6 СЕКРЕТНО ОТ ГАРЕТ ЗОНА 6 ЛИТЪЛ РОК ДО КОМАНДИР КРЕЙТЪН ОТНОСНО ОПЕРАЦИЯ „КАРНАВАЛ"
„Бродски е неутрализиран Повтарям Бродски е неутрализиран Открили го да работи в една клиника арестували го по обвинение в измяна на родината и го разстреляли Някои от пациентите му се опитали да го защитят 14 цивилни са ранени 6 убити 3 от моите хора са ранени, но леко Х Силите в зона 6 запазват 40 % трудоспособност около 25 % от все още намиращите се на служба са болни от супергрип 15 % дезертираха XX По-сериозен е инцидентът с евентуалния план Р XXX Сержант Т.Л. Питьрс от частите, разположени в Картхейдж, е убит при изпълнение на служебния си дълг от собствените му войници ХХХХ Постъпиха непотвърдени засега съобщения за аналогични случаи Положението бързо се влошава ХХХХХ Край на съобщението
Гарфийлд Зона 6 Литьл Рок"
Когато мракът се просна на небето като упоен пациент на операционна маса, две хиляди студенти от държавния университет „Кент" в Охайо поеха по бойната пътека. Между бунтовниците бяха студенти първокурсници, участниците в симпозиума за бъдещето на младежите-журналисти, сто и двайсет души, обучаващи се в курса по драматургия и двеста членове на организацията „Бъдещи американски фермери" - клон Охайо - чийто конгрес съвпадна с грипната епидемия, разпространяваща се като пожар в прерията. Всички те бяха пристигнали в кампуса преди четири дни, на 22 юни.
Следва запис на разговорите между полицейските коли в района за времето между 7:16 и 7:22 вечерта.
- Кола 16, кола 16, чувате ли ме? Приемам.
- Чувам ви, кола 20. Приемам.
- По алеята се движат група младежи, кола 16. Предполагам, че са около седемдесет души и... слушайте, от противоположния край на улицата се задава друга група... Господи, сигурно са повече от двеста души. Приемам.
- Кола 20, тук базата. Чувате ли ме? Приемам.
- Чувам те прекрасно, база. Приемам.
- Изпращам ви като подкрепление Чъм и Холидей. Блокирайте шосето с колата си. Не предприемайте нищо друго. Ако тръгнат към вас, не оказвайте съпротива. Повтарям. Никаква съпротива. Приемам.
- Разбрано, никаква съпротива. Какви са тези войници в края на шосето? Приемам.
- Какви войници? Приемам.
- Точно това питаме, база. Те са...
- База, тук Дъдли Чъм. О, по дяволите, тук кола 12. Извинявай, капитане. По Бъроуз Драйв се задава група младежи, около сто и петдесет на брой, и се отправят към алеята. Хлапетата пеят, скандират или нещо подобно. Боже Господи, ние също забелязваме войници. Струва ми се, че носят противогази. О, застанали са един до друг, очевидно се подготвят за сражение. Поне така ми се струва. Приемам.
- Базата вика кола 12. Присъединете се към кола 20 в началото на алеята. Повтарям инструкциите - никаква съпротива. Приемам.
- Разбрано, капитане. Потеглям. Край.
- База, тук кола 17. Холидей вика базата. Чувате ли ме? Приемам.
- Чувам те, 17. Приемам.
- Движа се непосредствено зад Чъм. Още двеста хлапета се приближават към алеята. Носят плакати като през шейсетте. На един пише: „ВОЙНИЦИ, ХВЪРЛЕТЕ ОРЪЖИЯТА СИ!", а на друг: „ИСТИНАТА, ЦЯЛАТА ИСТИНА И НИЩО ДРУГО ОСВЕН ИСТИНАТА!" Те...
- Хич не ми пука какво пише на плакатите, 17. Задачата ви с Чъм и Питьрс е да им преградите пътя. Имам чувството, че ще се забъркате в голяма каша. Приемам.
- Разбрано. Край.
Тук Ричард Бърли, шефът на охраната на кампуса. Обръщам се към командира на военния отряд, разположен в южната част на кампуса. Повтарям: говори шефът на охраната Ричард Бърли. Зная, че подслушвате разговорите ни, затова ми спестете шибаните преструвки и се обадете. Приемам.
- Тук армейски полковник Албърт Филипс. Слушаме ви, Бърли. Край.
- База, тук кола 16. Младежите се събират пред паметника на жертвите от войната. Струва ми се, че възнамеряват да нападнат войниците. Тази работа не ми харесва. Приемам.
- Тук Бърли, полковник Филипс. Моля съобщете какви са намеренията ви. Приемам.
- Наредено ми е да не допусна излизане от кампуса и възнамерявам да изпълня заповедта. Ако тези хора са демонстранти, няма да пострадат. Но ако възнамеряват да нарушат карантината, не гарантирам за сигурността им.
- Да не би да искате да кажете, че...
- Точно така, Бърли. Край.
- Филипс! Филипс! По дяволите, отговорете! Това не са ви някакви комунистически партизани, а просто младежи! Американски младежи! Не са въоръжени, нито...
- Кола 13 вика базата. Хлапетата вървят право към войниците, капитане. Размахват плакатите. Пеят песента, дето я изпълняваше онази мадама Бейз. О, по дяволите! Струва ми се, че започват да хвърлят камъни! А войниците... Господи! О, Господи, Исусе Христе! Не могат да направят това!
- Базата вика кола 13. Какво става там?
- Обажда се Чъм, Дюс. Аз ще ти кажа какво става. Прилича на кланица. Съжалявам, че съм бил сляп. Тези мръсници, те... те покосяват хлапетата с картечници. И съм сигурен, че стрелят без предупреждение. Младежите... о, ето че се разпръсват във всички посоки. Божичко! Току-що едно момче беше разрязано от картечен откос! Всичко наоколо е залято с кръв... навярно седемдесет-осемдесет трупа лежат на тревата...
- Чъм! Обади се! Обади се, кола 12!
- База, тук кола 17. Чувате ли ме? Край.
- Чувам те, по дяволите, но къде е шибаният Чъм?
- Чъм и... Холидей... слязоха от колите си, за да огледат всичко по-добре. Ние се връщаме, Дик. По всичко личи, че в момента войниците стрелят един срещу друг. Нямам представа кой побеждава и хич не ми пука. Които и да спечелят, ние сме следващите им жертви. Когато (и ако) всички коли се приберат, предлагам да се скрием в мазето и да изчакаме онези юнаци да свършат патроните. Приемам.
- По дяволите...
- Престрелката продължава, Дик. Изобщо не се шегувам. Край.
По време на записа се чуват изстрели в далечината, все едно пукат кестени върху огън. Разнасят се и писъци... а през последните четирийсетина секунди и трясъкът на минохвъргачка.

Следва запис от предаване, излъчено на специална висока честота в Южна Калифорния. Записът е направен от 7:17 до 7:20 часа местно време.
- Месинджил, Зона 10. Чувате ли ни, база „Синева"? Това съобщение е закодирано като Ани Оукли, спешност плюс десет. Отговорете, ако ни чувате. Приемам.
- Тук Лен, Дейвид. По-добре да избегнем жаргона. Смятам, че никой не ни подслушва.
- Положението е неконтролируемо, Лен. Напълно неконтролируемо. Целият Лос Анжелес гори, в пламъци са и околностите му. Хората ми са или болни, или дезертьори, или мародерстват заедно с цивилното население. Намирам се в зала „Скайлайт" в главната сграда на „Банк ъф Америка". Около шестстотин души се опитват да разбият вратата и да ме заловят. Повечето са военни.
- Положението е критично. Центърът се разпада.
- Повтори, не те разбрах.
- Няма значение. Можеш ли да се измъкнеш?
- Не, по дяволите! Но поне ще им дам на тези мерзавци да разберат! Имам отлична карабина. Мръсници такива! Гадни копелета!
- Пожелавам ти късмет, Дейвид.
- На теб също. Докато можеш, дръж всичко под контрол.
- Ще се постарая.
- Не съм сигурен...
Тук разговорът се прекъсва. Разнася се трясък, скърцане на изкривен метал, звънтене на счупени стъкла, ревът на безброй гласове. Пукот на пистолети, сетне, много близо до радиопредавателя - глухи експлозии, очевидно се стреля с тежка карабина. Гласовете стават по-силни. Дочува се виещ звук от рикошет, силен писък, глух удар, сетне настъпва тишина.

Следва запис на предаване на честота, използвана от армията. Записът е направен в Сан Франциско от 19:28 до 19:30 местно време.
- Войници и братя! Превзехме радиостанцията и генералния щаб! Вашите потисници са мъртви. Аз, брат Зено, допреди няколко минути наричащ се старши сержант Роланд Гибс, се провъзгласявам за първи президент на Република Северна Калифорния! Властта е в наши ръце! Властта е в наши ръце! Властта е в наши ръце! Ако вашите офицери се опитат да отменят заповедите ми, застреляйте ги като бесни кучета! Да, като кучета. Като кучки със засъхнали лайна по задниците! Записвайте имената, званията и номерата на дезертьорите. Съставяйте списъци на хората, които водят подривна агитация и призовават към предателство към Република Северна Калифорния! Настъпва нова ера! Дните на потисниците ни са преброени! Ние...
Три откоса от автомат. Писъци. Звук от тежко падане. Пистолетни изстрели, нови писъци, непрекъснат грохот на автомат. Протяжен вопъл на умиращ човек. Три секунди мъртвешка тишина.
- Говори майор Алфред Нан, служещ в армията на Съединените щати. Обявявам се за временен главнокомандващ на войсковите части на САЩ, разположени в района на Сан Франциско. Шепата предатели, превзели генералния щаб, са ликвидирани. Командването поемам аз. Операцията продължава. Дезертьорите и предателите ще бъдат разстрелвани веднага, без съд и присъда. Сега...
Отново се разнасят изстрели от автомат. Някой надава писък.
Глас, отдалечен от микрофона:
-... всички. Залови всички! Смърт на свинете в униформи!
Изтрещява автомат. После всичко утихва.
* * *
В 21:16 местно време онези жители на Портланд, щата Мейн, които още не бяха болни и бяха включили телевизорите си на станция WCSH, онемели от ужас, наблюдаваха как огромен негър, очевидно болен и напълно гол, с изключение на набедрената препаска от розова кожа и баретата на морски пехотинец, изпълнява шейсет и две екзекуции.
Неговите съучастници, също негри, бяха полуголи и носеха отличителни знаци, свидетелстващи, че доскоро тези хора са служили в американската армия. Всички бяха снабдени с автоматични и полуавтоматични оръжия. Други членове на чернокожата „хунта" държаха под прицела на своите винтовки и автомати двестата униформени войници, седящи на същите места, откъдето едно време присъстващите в студиото зрители наблюдаваха местните политически дискусии и телевизионната игра „Обади се по телефона и ще спечелиш".
Чернокожият гигант, който често се усмихваше и удивително равните му, бели зъби проблясваха на фона на тъмното му лице, държеше 45-калибров пистолет. Стоеше до голяма стъклена сфера, която някога - като че преди стотици години - служеше за определяне на победителя измежду обадилите се телевизионни зрители. Негърът завъртя сферата, извади шофьорска книжка и извика:
- Редник Франклин Стърн, на сцената, м-о-ооо-ля! Въоръжените чернокожи, обкръжили зрителите, заоглеждаха табелките с имената на гърдите на войниците, а операторът, очевидно новак в професията, снимаше публиката в едър план с резки завъртания на камерата.
Най-накрая русокос младеж на около деветнайсет години насила бе изправен на крака и въпреки воплите и протестите му бе изведен на сцената. Двама негри го накараха да коленичи.
Гигантът се усмихна, кихна, изхрачи се и допря пистолета си до слепоочието на редник Стърн.
- Не! - истерично изкрещя младежът. - Ще се присъединя към вас, кълна се в Бога, ще дойда с вас...
- В името на Отца и Святого духа - напевно произнесе негърът и натисна спусъка. Устните му бяха разтегнати в ослепителна усмивка. Зад мястото, където коленичеше редник Стърн, имаше локва от кръв и мозък и сега той допринесе за увеличаването й.
Пляс.
Негърът отново кихна и за малко не се строполи на пода. Друг чернокож, който седеше на пулта (носеше зелено маскировъчно таке и снежнобели гащета), натисна бутона „аплодисменти". Пред зрителите проблесна същият надпис. Негрите, които охраняваха пленниците, заплашително вдигнаха оръжията си. Белокожите войници лудешки заръкопляскаха.
- Следващият! -с прегракнал глас извика негърът с розовата набедрена препаска, извади документ от сферата и провъзгласи: - Сержант Роджър Питьрсън, на сцената, м-о-ооо-ля!
Един от зрителите нададе вой и хукна към вратата на студиото, ала след няколко секунди го доведоха на сцената. В суматохата някакъв войник на третия ред се опита да скъса табелката с името си, прикрепена към куртката му. Прозвуча изстрел и той се свлече на стола си, а очите му се замъглиха, сякаш безвкусното представление го бе накарало да се унесе в мъртвешка дрямка.
Спектакълът продължи докъм 11:15, когато четири взвода военни с противогази и автомати превзеха студиото. Обречените на смърт пленници моментално се включиха в сражението.
Негърът с розовата набедрена препаска се строполи на земята, надупчен от куршуми. Продължаваше да проклина и да стреля в пода. Дезертьорът, застанал зад камера № 2, беше улучен в корема. Опитвайки се да задържи вътрешностите си, той се приведе и камерата бавно се завъртя, давайки възможност на зрителите добре да видят ужасяващите сцени. Полуголите негри от охраната отговориха на огъня и военните с противогазите започнаха да обстрелват мястото за публиката. Вместо да бъдат освободени, невъоръжените пленници откриха, че екзекуцията им се е ускорила.
Младеж с червеникава коса и с изкривено от ужас лице запрескача столовете като цирков акробат, сетне беше покосен от изстрел на 45-калибров пистолет. Други пълзяха по пътеките между редовете, както ги бяха обучавали да постъпват при подобни ситуации. Възрастен сержант с побеляла коса се изправи, разпери ръце като водещ на телевизионно шоу и с всичка сила изкрещя:
- СПРЕ-ЕЕЕ-ТЕ!
Куршумите мигом го пронизаха и тялото му заподскача нагоре-надолу като разкъсана кукла на конци.
Грохотът на оръжията и воплите на умиращите и ранените бяха толкова оглушителни, че уредите по пулта отчетоха сила на звука над петдесет децибела.
При падането си операторът неволно насочи камерата към тавана и въпреки че престрелката продължаваше, на зрителите милосърдно бяха спестени последвалите кървави сцени. След пет минути огънят стихна, разнасяха се само отделни изстрели, които след време също се прекратиха. Дочуваха се единствено писъците.
В 11:05 вместо тавана на студиото, на екраните се появи нарисувано човече, което намръщено се взира в нарисувания телевизор. На екрана на нарисувания телевизор пишеше: „ИЗВИНЕТЕ, ИМАМЕ ПРОБЛЕМИ!"
Надписът спокойно можеше да се отнася и за зрителите.
В 23:30 местно време стар буик, окичен с религиозни стикери от рода на „НАДУЙ КЛАКСОНА, АКО ОБИЧАШ ИСУС" - неуморно обикаляше из безлюдните улици на Дъ Мойнс. През деня в града се разрази пожар, който унищожи сградите от едната страна на Хъл Авеню, както и прогимназията „Грандвю"; по-късно избухна бунт и погромаджиите опустошиха търговския район.
Преди падането на мрака същите тези улици бяха изпълнени с тълпи от хора, повечето от които под двайсет и пет години. Мнозина караха велосипеди. Те чупеха витрини, грабеха телевизори, пълнеха резервоарите си с бензин, докато зорко следяха да не ги нападне някой въоръжен човек. Ала сега улиците бяха пусти. Някои от метежниците - предимно тези с велосипедите - вече бяха напуснали града по магистрала № 80. Но повечето се бяха изпокрили по домовете си и трепереха зад заключените врати, тъй като вече бяха заразени от супергрипа или се страхуваха до смърт. Градът приличаше на апартамент след буйно новогодишно празненство, когато и последните гуляйджии са потънали в пиянски сън. Буикът зави по Юклид Авеню - счупените стъкла под гумите му скърцаха зловещо - и отмина две коли, блъснали се челно, които лежаха на една страна, а броните им бяха преплетени като прегърнати любовници след двойно убийство. От високоговорителя на покрива на буика се разнесе пронизително изсвирване, последвано от пращенето на стара, издраскана плоча; сетне призрачните, безлюдни улици на Дъ Мойнс се огласиха от звучния, напевен глас на майка Мейбъл Картьр, която пееше „Оптимист бъди".
„Оптимист бъди неприятностите забрави. И проблеми да имаш дори, ще ги разрешиш мигом ти. Оптимист, оптимист бъди."
Старият буик продължаваше да кръстосва опустошения град, понякога обикаляше три-четири пъти около един и същи квартал. Винаги, когато попаднеше на дупка в асфалта (или прегазеше труп), плочата на грамофона прескачаше.
Двайсет минути преди полунощ колата спря до тротоара и моторът заработи на празни обороти. Сетне тя отново потегли. От високоговорителя гърмеше гласът на Елвис Пресли, изпълняващ „Старият кръст", а нощният ветрец полюшваше клоните на дърветата и разнасяше дима, издигащ се от развалините.
* * *
Из речта на президента, излъчена по телевизията в 21 часа източно време, която не е била предавана от много станции:
„... нашата велика нация трябва да преодолее всички трудности. Не можем да си позволим да се плашим от сенките си като деца в тъмна стая, но в никакъв случай не бива да се отнасяме лекомислено към тази сериозна грипна епидемия.
Приятели мои, съграждани - американци,призовавам ви да не напускате домовете си. Ако се почувствате зле, останете в леглото, вземайте аспирин и пийте повече течности. Бъдете сигурни, че най-много след седмица ще усетите подобрение. Позволете ми да повторя онова, с което започнах разговора си с вас тази вечер: не вярвайте - не вярвайте - на слуховете, че тази разновидност на грипа е смъртоносна. В повечето случаи болните трябва да очакват, че състоянието им ще се подобри в разстояние на седем дни. И още нещо... (думите му са прекъснати от пристъп на кашлица)
- И още нещо - определени радикални, антиправителствени организации разпространяват неверни слухове, че този вирус е създаден и предназначен за военни цели. Приятели мои, това е чиста лъжа, която незабавно искам да изоблича. Нашата страна с чиста съвест подписа преработеното Женевско споразумение, третиращо използването на отровни и нервнопаралитични газове, както и на бактериологическо оръжие. Нито сега, нито по-рано...
(той кихва няколко пъти)
- ... не сме произвеждали тайно вещества, забранени от Женевската конвенция. Това е просто много сериозна грипна епидемия. Тази вечер получихме съобщения за избухването на подобни епидемии в редица други страни, включително в Русия и Китай. По тази причина...
(започва да киха, сетне кашля продължително)
- ... ви призоваваме да запазите спокойствие. Бъдете сигурни, че в края на седмицата или в началото на следващата онези от вас, които още не са оздравели, ще получат ваксина. В някои райони от страната са изпратени хора от националната гвардия, за да защитят населението от хулигани, вандали и паникьори, но напълно неверни са слуховете, че някои градове били окупирани от армията, че новините били манипулирани. Приятели мои, това е долна лъжа и искам да заклеймя онези, които..."
* * *
На фасадата на Първата баптистка църква в Атланта с червена боя бе написано: „Скъпи Исусе, скоро ще бъда при теб. Твоя приятелка - Америка. Р.S. Надявам се до края на седмицата да ти останат свободни места."

27.
На 27 юни сутринта Лари Ъндърууд седеше на пейка в Сентръл Парк и гледаше към менажерията. Зад него Пето Авеню беше задръстено от неподвижни коли, чиито собственици бяха мъртви или избягали от града. На мястото на много от скъпите магазини имаше димящи развалини.
От скамейката Лари виждаше лъв, антилопа, зебра и някаква маймуна. Всички животни, с изключение на маймуната, бяха мъртви. Той си помисли, че навярно не са умрели от грипа; причина за смъртта им бе липсата на храна и вода. Беше прекарал три часа тук и през това време маймуната помръдна едва три-четири пъти. Бе успяла да устои на глада и на жаждата, но не и на супергрипа. Очевидно болестта я измъчваше. „На този свят няма справедливост" - каза си младият мъж.
Вдясно от него часовникът с животните удари единайсет. Извиващите се фигурки, пред които едно време децата се прехласваха, сега нямаха публика. Мечокът надуваше своята тръба, маймуната, която никога няма да се разболее (но след време ше й се скъса пружината), подрънкваше дайре, слонът биеше барабан с хобота си. Тъжна музика, скъпа, адски тъжна музика. Сюита „Краят на света", аранжирана за оркестър от навиващи се фигурки,
След малко часовникът престана да бие и Лари отново дочу прегракналия глас, който за щастие се отдалечаваше. Сега човекът, който предупреждаваше за нашествието на чудовищата, се намираше някъде вляво, навярно на спортната площадка. „Може би ще падне в плиткия басейн и ще се удави" - помисли си младият мъж.
- Чудовищата идват! - прозвуча отдалеч прегракналият глас.
Тази сутрин облаците се разкъсаха и яркото слънце напече улиците. Пчела изжужа покрай носа на Лари, закръжи над близката цветна леха и кацна върху разцъфнал божур. От менажерията долиташе монотонното, приспивно бръмчене на мухите, накацали върху мъртвите животни.
- Чудовищата вече идват! - Човекът, надаващ странния вик, беше висок и наближаваше седемдесетте. Лари го чу за пръв път предишната нощ, която бе прекарал в един от най-луксозните нюйоркски хотели. В обгърнатия от мрак, неестествено тих град призрачният, виещ глас звучеше заплашително - глас на смахнат пророк, изпълващ улиците на Манхатън, отекващ злокобно сред небостъргачите. Незнайно защо Лари, разположил се в огромното двойно легло, без да изгаси нито една лампа в апартамента, постепенно започна да вярва, че лудият идва да го вземе, че го търси, подобно на съществата, които често го преследваха в кошмарите му. Струваше му се, че гласът все повече се приближава -„ Чудовищата идват! На път са към нас! Вече са в предградията" - и бе убеден, че всеки момент онзи ще разбие заключената врата и ще се озове в апартамента... пред леглото му ще застане не човешко същество, а гигантски трол с кучешка глава, с очи на муха, големи колкото чинийки, и със скърцащи зъби.
Но рано тази сутрин го беше зърнал в парка - чисто и просто побъркан старец с кадифени панталони и очила с рогови рамки, на които едната дръжка беше омотана с лейкопласт. Лари се опита да го заговори, но лудият моментално побегна, като крещеше, че всеки момент чудовищата ще се появят по улиците. После се препъна от невисока телена ограда и се просна на алеята за велосипеди; очилата му отхвръкнаха, но не се счупиха. Младият мъж тръгна към него с намерението да му помогне, но преди да го доближи, умопобърканият грабна очилата си и се затича към централната алея, като продължаваше да крещи, предупреждавайки за появяването на чудовищата. Ето как в разстояние на дванайсет часа страхът на Лари от непознатия се бе сменил с досада и дори с лека неприязън.
В парка срещна и други хора и разговаря с тях. Всички изглеждаха и реагираха по един и същи начин и Лари предполагаше, че самият той не се различава от тях. Бяха зашеметени, бърбореха несвързано и непрекъснато докосваха ръкава му. Всички искаха да му разкажат нещо, а историите им бяха еднакви. Приятелите и роднините им били мъртви или умирали. По улиците избухнали престрелки, а на Пето Авеню се разразил пожар. Вярно ли е, че магазинът на Тифани вече го няма? Възможно ли е? Кой ще разчиства развалините? Кой ще събира боклука? Дали да напуснат Ню Йорк? Носели се слухове, че военните контролирали всички изходни пунктове на града. Някаква жена сподели страховете си, че плъховете ще излязат от канализацията и ще завладеят планетата и думите й напомниха на Лари собствените му невесели мисли в деня, когато се бе завърнал в Ню Йорк. Един младеж, снабден с огромен плик с дъвчащи бонбони, заяви, че ще направи онова, за което е мечтал през целия си живот - да пробяга гол през цялото игрално поле на стадиона „Янки" и да мастурбира пред вратата.
- Подобен шанс човек има веднъж в живота, приятел -прошепна той на Лари, намигна с двете очи и се отдалечи, дъвчейки бонбони.
Повечето хора в парка бяха болни, но малцина умираха там. Вероятно мисълта, че труповете им ще послужат за вечеря на животните, ги караше с последни сили да се приберат по домовете си, щом усетеха, че краят наближава. Но тази сутрин младият мъж все пак се бе сблъскал със смъртта и още беше потресен. Бе влязъл в една обществена тоалетна и когато отвори вратата, съзря седнал ухилен мъртвец, червеите пълзяха по лицето му, лактите му бяха облегнати на голите му бедра, хлътналите му очи се взираха право в очите на Лари. От трупа се разнасяше отвратителна, сладникава миризма, сякаш мъртвецът бе развален сладкиш, оставен на мухите. Лари побърза да затвори вратата, но вече беше видял предостатъчно. Повърна пуканките, които беше изял на закуска, но и след това продължи да му се повдига толкова, че се изплаши да не получи вътрешен кръвоизлив. Докато, олюлявайки се, крачеше обратно към менажерията, устните му нашепваха молитва: „Мили Боже, ако не си ни изоставил, ако днес изслушваш молбите ни, чуй моята: дано никога повече не се натъквам на подобна гледка. Лудите са ми предостатъчни и се боя, че ако още веднъж видя такава страхотия, самият аз ще откача. Предварително Ти благодаря." Сега, докато седеше на скамейката (гласът, предвещаващ идването на чудовищата, бе затихнал поне временно), Лари внезапно си спомни за шампионата по бейзбол преди пет години. Споменът беше приятен, тъй като сега му се струваше, че именно тогава за последен път е бил много щастлив, в отлично физическо състояние, с ясно съзнание, за разлика от последните години, когато сякаш бе решил да се самоунищожи.
Това беше точно след като се бе скарал с Руди. Цялата история бе дяволски неприятна и той си каза, че ако отново види Руди („Никога няма да се случи" - прошепна му вътрешен глас и Лари въздъхна), непременно ще му се извини. Ще падне на колене и ще целуне подметките на приятеля си, само и само да се сдобрят.
Двамата се бяха отправили на пътешествие из страната със стар мъркюри, чиято скоростна кутия изгърмя, докато се опитваха да прекосят Омаха. От този момент им се налагаше да работят седмица-две, сетне да пътуват на автостоп на запад, после отново да работят и отново да се придвижват на автостоп. Веднъж дори започнаха работа във ферма в Западна Небраска, само и само за да не просят по улиците. Една вечер Лари загуби на покер шейсет долара. На следващия ден бе принуден да иска заем от Руди. След месец се озоваха в Лос Анжелес и Лари пръв си намери работа, ако миенето на чинии срещу мизерна заплата можеше да се нарече работа. Три седмици по-късно Руди му напомни за дълга. Каза, че някакъв човек му препоръчал добро бюро по трудоустрояване. Гарантирал му, че ще получи работа, но искал двайсет и пет долара за услугата. Точно толкова му дължеше Лари след загубата си. Руди промърмори, че в друг случай едва ли би споменал за дълга, но...
Лари гневно възкликна, че му е върнал парите. Ако приятелят му има нужда от въпросната сума, то няма проблеми, но той се надява, че няма да бъде принуден да връща два пъти един и същи дълг.
Руди отвърна, че не иска подаръци, а собствените си пари и лъжите на Лари Ъндърууд изобщо не го интересуват.
- Боже мой! - извика Лари, опитвайки се добродушно да се засмее. - Никога не съм предполагал, че трябва да ти искам разписка, но, изглежда, съм сгрешил.
Двамата продължиха да се карат и за малко не стигнаха до бой. Накрая Руди, почервенял като рак, изкрещя:
- Мошеник си, Лари, и никога няма да се промениш! Това си е вътре в теб! Благодаря ти, получих хубав урок. Майната ти, Лари!
Обърна се и излезе. Лари го последва на стълбата на евтината квартира и извади портфейла си от задния си джоб. В отделението за снимки имаше три прилежно сгънати десетдоларови банкноти. Той ги запрати след Руди и извика: - Хайде, вземи ги, нищожество такова! Вземи проклетите пари!
Руди затръшна външната врата и потъна в мрака, без да се обърне, отправяйки се към еснафското благополучие, което очаква всички подобни на него мижитурки. Задъхан, Лари остана на стълбата. След минута се наведе, вдигна трите банкноти и грижливо ги прибра в портфейла си.
Когато от време на време си припомняше случилото се, Лари все повече се убеждаваше, че приятелят му е бил прав. Всъщност бе абсолютно сигурен в това. Осъзнаваше, че дори да е върнал парите на Руди, с течение на годините го е завлякъл с петдесет, може би дори със сто долара. Двамата бяха приятели от началното училище и на Лари вечно се налагаше да взима на заем от Руди; ту не му достигаха двайсет и пет цента за билет за кино, тъй като по пътя си беше купил лакрица или шоколадче, или пък му трябваха още десет цента за закуска, или седем за автобуса. Когато Руди му напомни за двайсет и петте долара, сърцето на Лари се сви. Мислено извади тази сума от трийсетте, които притежаваше, и си каза: „Ще ти останат само пет долара. Навярно си му върнал заема. Не си спомняш точно кога, но си го сторил. Точка по въпроса!"
След скарването с Руди той се почувства безкрайно самотен. Нямаше приятели и не се опита да се запознае по-отблизо с колегите си от закусвалнята. Работата беше там, че той беше абсолютно убеден: всички, като се започне с проклетия главен готвач и се свърши със сервитьорките, които въртяха задниците си и дъвчеха дъвка, бяха тъпанари. Да, всички до един в заведението на Тони бяха тъпанари, с изключение на него, Лари Ъндърууд, когото наскоро очаква успех (в това не се съмняваше ни най-малко). Самотен, заобиколен от глупци, той се чувстваше като пребито куче или корабокрушенец на пустинен остров. Все по-често му минаваше мисълта да се качи на автобуса и да се върне в Ню Йорк.
Навярно след месец, може би по-малко, щеше да се поддаде на изкушението... но точно тогава се появи Ивон.
Лари се запозна с Ивон Ветерлен в киното, намиращо се на две пресечки от клуба, където тя работеше като полугола танцьорка. Когато филмът свърши, той забеляза как някаква млада жена търси нещо под стола си и плаче горчиво. Оказа се, че е загубила чантата си, в която били шофьорската и чековата й книжки, профсъюзната и единствената й кредитна карта, копие от свидетелството й за раждане, както и картата за обществено осигуряване. Лари бе убеден, че чантата е открадната, но въпреки това помогна на непознатата в търсенето. И действително се случи чудо - той откри чантичката три реда по-назад точно когато двамата почти се бяха отчаяли. Навярно беше изритана дотам от зрителите, които непрекъснато се въртяха на столовете си, тъй като филмът се оказа доста скучен. Обляна в сълзи, младата жена го прегърна и горещо му благодари. Лари се почувства като истински супермен. Обърна се към непознатата и каза, че би я завел някъде, за да отпразнуват намирането на чантичката, ала за съжаление нямал пукната пара. Ивон отвърна, че тя черпи. Лари, големият хитрец, очакваше точно този отговор.
Двамата започнаха да се срещат, а след по-малко от две седмици станаха любовници. Лари си намери по-добра работа в една книжарница. Освен това вечер пееше с група, наречена „Страхотните рейнджъри на ритъма и най-добрият оркестър на всички времена". Всъщност името беше най-хубавото нещо в групата, но оркестърът действително беше добър, тъй като в него свиреше Джони Макол, който по-късно създаде „Дрипльовците".
Лари и Ивон заживяха заедно и за младия мъж всичко се промени. Отчасти това се дължеше на факта, че най-сетне имаше собствен дом, за който плащаше половината наем. Ивон окачи пердета, купиха мебели на старо и обзаведоха квартирата; скоро членове на групата и приятели на Ивон започнаха да се отбиват на гости. През деня през прозорците нахлуваше достатъчно светлина, а нощем - топъл калифорнийски ветрец, сякаш напоен с аромата на портокалови цветчета, макар да бе изпълнен единствено със смог. Понякога вечер оставаха сами: двамата с Ивон гледаха телевизия, тя му донасяше кутия бира, сядаше на ръба на креслото и разтриваше врата му. По дяволите, това беше неговата квартира, неговият дом; понякога Лари се събуждаше нощем, усещаше до себе си топлото тяло на Ивон и с удивление установяваше, че се чувства прекрасно. Сетне отново потъваше в дълбокия сън на праведниците, напълно забравил за Руди Маркс. Или почти напълно.
Двамата живяха заедно четиринайсет месеца и всичко беше прекрасно, с изключение на последните пет-шест седмици, когато Ивон се показа истинска мръсница. За Лари шампионатьт по бейзбол символизираше краят на този етап от живота му. В онези щастливи дни след затварянето на книжарницата той се отправяше към дома на Джони Макол и двамата с него - цялата група репетираше само събота и неделя, тъй като останалите членове работеха нощем - се опитваха да композират своя музика или свиреха стари мелодии (наричани от Джони „парчета-убийци"), като „Никой, освен мен" и „Моята любима ме обича два пъти повече".
Сетне се прибираше у дома, в своя дом, и Ивон вече бе приготвила вечерята. Не някакви претоплени готови буламачи, а истински домашни гозби. Това момиче си знаеше работата. След вечеря двамата отиваха в хола и гледаха бейзбол-ните мачове по телевизията, а по-късно се любеха. Лари усещаше безкрайно спокойствие. Оттогава никога вече не се беше чувствал толкова щастлив. Никога.
Внезапно осъзна, че от очите му се стичат сълзи и за миг се отврати от себе си, задето седи на пейка в Сентръл Парк и циври като някой пенсионер. Сетне му хрумна, че има право да плаче за всичко изгубено, че има право да се побърка, ако подозренията му се окажат верни.
Майка му бе умряла преди три дни. Издъхна на походно легло в коридора на болницата „Мърси", натикана между хиляди други хора на прага на смъртта. Докато коленичеше до леглото й, Лари имаше чувството, че ще полудее от вонята на урина и на изпражнения, от виковете на бълнуващите, задавеното дишане на болните и от воплите на скърбящите. Накрая майка му дори не го познаваше, не настъпи никакво предсмъртно просветление. Просто гърдите й се повдигнаха и бавно се спуснаха за последен път, като автомобил, който се накланя върху спукана гума. Лари остана до нея още десетина минути, като се питаше какво да прави; в обърканото му съзнание се мерна мисълта, че трябва да почака, докато напишат смъртен акт или докато някой го попита какво се е случило. Но едва ли някой щеше да го стори - смъртта беше навсякъде. В болницата цареше хаос. Лари разбра, че никакъв млад, сериозен лекар няма да се приближи и да му изкаже съболезнования, след което да се заеме с подробностите, съпровождащи смъртта. Рано или късно щяха да отнесат майка му като чувал с картофи и той не желаеше да присъства на тази сцена. Откри чантата й под леглото, извади писалка, фиба и чековата книжка. Откъсна последната страница и върху нея написа името и адреса на майка си и след кратко изчисление - възрастта й. С помощта на фибата прикрепи листчето към блузата й и се разрида. Приведе се, целуна майка си по бузата и избяга, без да престава да плаче, с усещането, че е дезертьор. На улицата се почувства малко по-добре, въпреки че около него сновяха обезумели, болни хора и полицейски патрули. А сега седеше в Сентръл Парк и . тъгуваше за безвъзвратно отминалите времена; за това, че майка му не можа да доживее да се пенсионира, за краха на собствената си кариера, за онези вечери в Лос Анжелес, когато заедно с Ивон гледаха по телевизията шампионата по бейзбол, знаейки, че след това ще се любят, и за Руди. Най-много тъгуваше за Руди и съжаляваше, че не може да върне обратно шестте загубени години и да връчи двайсет и петте долара на приятеля си, като извинително се усмихне и вдигне рамене.
***
Маймуната умря в дванайсет и петнайсет. Допреди миг седеше апатично, подпряла глава на скръстените си ръце, сетне клепачите й запърхаха и тя падна върху циментовия под с тъп, ужасяващ звук.
Лари не искаше да остава тук нито миг повече. Стана и бавно се отправи към естрадата в центъра на парка. Преди петнайсетина минути бе дочул в далечината виковете на лудия, предвещаващ нашествието на чудовищата, но сега единствените звуци наоколо бяха потракването на токовете му по асфалта и чуруликането на птичките. Браво на тях -очевидно грипът не им влияеше!
Когато наближи естрадата, забеляза някаква жена, седнала на една от скамейките. Навярно бе към петдесетте, но явно беше положила усилия да изглежда по-млада. Носеше скъпи сиво-зелени панталони и силно деколтирана копринена блуза селски тип... „Доколкото знам - помисли си Лари, - селяните не могат да си позволят дрехи от коприна." Дочула стъпките му, непознатата вдигна глава и се огледа. Държеше някаква таблетка и небрежно я пъхна в устата си, като че беше фъстък. - Здравейте - обърна се към нея младият мъж. Забеляза, че жената има сини очи, които го гледаха проницателно иззад очилата със златни рамки. Чантата й беше обточена с кожа, очевидно от норка. Тя носеше четири пръстена - венчална халка, два пръстена с брилянти и един със скъп изумруд.
- Ъ-ъ... не съм опасен - продължи той, и си помисли, че дрьнка нелепости, но непознатата имаше основание да се страхува, тъй като бижутата й струваха минимум двайсет хиляди долара. Възможно бе камъните да са фалшиви, но жената не изглеждаше от онези, които биха носили евтини имитации.
- Да - промълви тя, - не изглеждате опасен, както и болен. - Произнасяйки последната дума, тя леко повиши интонацията си, превръщайки фразата си във вежлив въпрос. Не беше така спокойна, както му се бе сторило в първия момент -лявата страна на шията й потръпваше от лек тик, а в проницателните й сини очи се четеше същият ужас, който тази сутрин Лари бе видял в собствените си очи, докато се бръснеше.
- Ами... изглежда, че съм здрав. А вие?
- Не мога да се похваля със същото. Знаете ли, че на подметката ви е залепена обвивка от сладолед?
Той погледна надолу и се убеди, че е права. Изчерви се, тъй като навярно със същия обвинителен тон би му съобщила, че ципът на панталоните му е отворен. Застана на един крак и се помъчи да отлепи хартийката.
- Приличате на щъркел - заяви непознатата. - По-добре седнете и опитайте отново. Между впрочем казвам се Рита Блекмор.
- Приятно ми е да се запознаем. Аз съм Лари Ъндърууд -представи се той и седна до нея. Жената му подаде ръка и той леко я стисна, докосвайки пръстените й. Сетне грижливо отлепи хартията от подметката си и педантично я пусна в кошчето за смет с надпис: „Паркът е ваш - пазете чистота". Внезапно това му се стори толкова забавно, че отметна глава и се засмя. Смееше се от сърце за пръв път от деня, когато се прибра у дома и намери майка си просната на пода, и с облекчение установи, че още е способен на това. Усещането бе прекрасно.
Рита Блекмор се усмихна, очевидно заразена от веселието му, и той отново беше поразен от небрежната й елегантност и красотата й. Приличаше на жена от роман на Ъруин Шоу - може би на Ивлин от „Нощна смяна", или на героинята от телевизионния сериал, който бе гледал като малък.
- Когато чух стъпките ви, за малко не избягах - промълви тя. - Страхувах се, че идва онзи тип със счупените очила и странните предсказания.
- Аха, лудият, който предвещава нашествието на чудовищата.
Рита Блекмор отвори чантата си, обточена (навярно) с кожа от норка, извади пакет ментолови цигари, сетне отбеляза:
- Човекът ми напомня безумен Диоген.
- Да, търси честно чудовище - отново се засмя Лари. Жената запали цигара и жадно вдъхна дима.
- За разлика от много други той не е болен - продължи младият мъж.
- Портиерът на нашата сграда също изглежда здрав -отбеляза Рита. - Продължава да стои на поста си. Когато излязох тази сутрин, му дадох цели пет долара бакшиш. Питам се защо - затова, че не е болен, или че стои на поста си? Как мислите?
- Не мога да ви отговоря, тъй като почти не ви познавам.
- Прав сте. - Тя прибра цигарите си в чантата и Лари забеляза, че вътре има пистолет. Жената проследи погледа му и обясни:
- Принадлежеше на мъжа ми. Той беше висш банков служител - винаги така отговаряше, когато го питаха как си изкарва прехраната. Умря преди две години по време на обяд с един от онези араби, дето лицата им лъщят, сякаш са наплескани с крем. Получил масивен инфаркт и както се казва, умрял на поста си. Много ми харесва този израз, Лари.
Една сипка кацна наблизо и закълва из пръстта в лехата.
- Съпругът ми до смърт се страхуваше от крадци, затова купи това оръжие. Лари, вярно ли е, че при изстрел пистолетите имат силен откат и се разнася оглушителен гръм?
Младият мъж, който никога през живота си не беше използвал пистолет, отвърна:
- Не мисля, че този има силен откат. Предполагам, че е 38-калибров.
- По-скоро 32. - Тя извади пистолета от чантата си и Лари забеляза, че вътре има много флакончета с таблетки. Този път Рита не проследи погледа му, тъй като се взираше във вишневото дърво на петнайсетина крачки от скамейката. -Иска ми се да го опитам. Как мислите, ще улуча ли онова дърво?
- Не зная - предпазливо отвърна Лари. - Струва ми се, че не...
Жената дръпна спусъка, разнесе се силен гръм. Върху стъблото на вишната се появи дупка.
- Точно в целта - обяви Рита и продуха дулото като професионалист.
- Прекрасно попадение - похвали я Лари, но едва когато жената прибра оръжието в чантата си, сърцето му престана да бие лудешки.
- Сигурна съм, че с този пистолет не бих могла да застрелям човек. Освен това навярно скоро няма да има по кого да се стреля.
- Ами... не знам.
- Забелязах, че гледате пръстените ми. Искате ли да ви подаря един?
- Какво? О, не! - Той отново се изчерви.
- Като банкер мъжът ми беше луд по брилянтите. Вярваше в тях както баптистите вярват в края на света. Знаете ли, понякога ми се струваше, че притежава цяла диамантена мина. Но ако някой поиска пръстените ми, незабавно ще му ги дам. В края на краищата това са просто бижута, нали?
- Навярно сте права.
. - Разбира се - каза тя и лявата част на шията й отново потръпна от тика. - Ако някой отчаян безумец ги пожелае, моментално ще му ги подаря, освен това ще му дам адреса на „Картие". Там предлагат много по-богат избор от скъпоценни камъни.
- Какво смятате да правите сега? - попита младият мъж.
- А вие?
- Не знам - въздъхна Лари.
- Точно това щях да ви отговоря и аз.
- Знаете ли, тази сутрин някакъв тип ми се похвали, че отива на стадиона и ще си направи... ще мастурбира пред вратата. - Той отново почувства, че се изчервява.
- Защо да бие толкова път! - възкликна Рита. - Трябвало е да му предложите по-близък обект. - Тя въздъхна, сетне потръпна. Отвори чантата си, извади флаконче и пъхна в устата си желатинова капсула.
- Какво е това? - поинтересува се Лари.
- Витамин Е - отвърна жената, усмихна се широко и престорено, а шията й отново потръпна от тика. Сетне усмивката й помръкна.
- В баровете няма никого - ни в клин, ни в ръкав заяви Лари. - Отбих се в заведението на Пат на Четирийсет и трето Авеню и там беше празно. Минах зад огромния махагонов тезгях и си налях водна чаша с „Джони Уокър". Внезапно ми стана тъпо и си излязох, без дори да докосна питието.
Двамата едновременно въздъхнаха.
- Вашата компания ми е безкрайно приятна - заяви жената. - Харесвате ми и се радвам, че не сте умопобъркан.
- Благодаря, госпожо Блекмор - изненадано и доволно отвърна младият мъж.
- Рита. Казвайте ми Рита.
- Съгласен.
- Гладен ли си, Лари?
- Всъщност да.
- Ще поканиш ли дамата на обяд?
- С най-голямо удоволствие.
Тя се изправи и с иронична усмивка го подкани да я хване под ръка. Лари се подчини и усети аромата на пудрата й, който му подейства едновременно успокояващо и тревожно, накара го да се почувства остарял. Когато с майка му отиваха на кино, тя винаги си слагаше пудра.
Забрави невеселите си мисли, когато излязоха от парка и тръгнаха по Пето Авеню, отдалечавайки се от умрялата маймуна, от лудия „Диоген" и от ужасяващия мъртвец, седнал в обществената тоалетна сред облак мухи. Рита неуморно бърбореше и по-късно той не можеше да си спомни думите й (с изключение на една фраза: „Винаги съм мечтала да се разхождам по Пето Авеню под ръка с младеж, който може да ми бъде син, но не е"), но често си припомняше тези мигове, особено след като Рита започна да се разпада като зле направена играчка. Спомняше си красивата й усмивка, циничното бърборене, звука, издаван при търкането на панталоните й.
Влязоха в някакъв ресторант и Лари несръчно се залови да приготвя обяд. Рита посрещаше с ръкопляскане всяко блюдо: пържолите, пържените картофи и ягодовия сладкиш, поднесен с нескафе.

28.
В хладилника имаше ягодов пай, увит в прозрачно фолио. Франи дълго го съзерцава с невиждащ, празен поглед, но накрая все пак го извади. Сложи го на кухненския плот и отряза крайчето. Докато слагаше парчето в чинийка, една ягода пльосна на плота. Франи я взе и я лапна. После избърса петното от сока с кухненския парцал. Зави остатъка от пая с фолиото и го пъхна обратно в хладилника.
Обърна се да вземе чинийката и погледът й попадна върху поставката за ножове, която се състоеше от две магнитни пластини и бе монтирана на стената до скарата за съдове. Баща й я беше правил. Ножовете висяха с остриетата надолу и отразяваха лъчите на следобедното слънце. Погледът й дълго остана прикован върху тях с все същото празно, сякаш любопитно изражение; тя не спираше да мачка престилката, вързана на кръста й.
Най-после, след петнайсет минути, си спомни, че правеше нещо. Какво ли? Без всякаква връзка й хрумна стих от Светото писание, по-скоро перифраза: „Преди да махнеш прашинката от окото на ближния си, погрижи се за гредата в своето." Замисли се над него. Прашинка? Греда? Думата винаги я притесняваше. Каква греда? Лунен лъч?* /*Непреводима игра на думи: от англ. Beam - лъч светлина, греда; като глагол — озарявам; също и собствено име. — Б. пр./ Греда на покрив? Имаше освен това лъчи от фенерче и грейнали лица, имаше и един кмет на Ню Йорк на име Бийм, да не говорим за песента, която беше научила в лятното библейско училище - „Ще му бъда като слънчев лъч".
... преди да махнеш прашинката от окото на ближния... Само че не беше око, а пай. Обърна се и видя, че по парчето лази муха. Отпъди я. Госпожа Муха, бай-бай, ще трябва да се разделиш с Франиния пай.
Дълго се взира в чинийката. Баща й и майка й бяха мъртви, знаеше го добре. Майка й почина в болницата в Санфорд, а баща й, в чиято работилница някога, преди много време, едно момиченце се бе чувствало прекрасно, лежеше мъртъв в леглото си на горния етаж. „Защо ли всички думи се римуват? Идват и отлитат, отвратително профански стихчета, като идиотските кошмари, които човек бълнува при треска: „Моето куче има бълхички, те му хапят черните ушички..."
Франи изведнъж дойде на себе си. Разтърси я див ужас. Миришеше на изгоряло. Нещо се бе подпалило. Извърна се рязко и видя тигана с пържени картофи, който бе сложила на котлона, а после бе забравила. Над съда се стелеше облак вонлив дим. Във всички посоки яростно пращеше мазнина и когато капките падаха върху нажежената плоча, припламваха за миг, сякаш невидима ръка щракаше невидима запалка. Дъното на тигана беше почерняло.
Посегна да го отмести, но веднага изохка и отдръпна ръка - дръжката ужасно се беше нагорещила. Грабна кухненската кърпа, намота я около ръкохватката и бързо изнесе съда с все още гневно съскащата мазнина през задната врата. Остави го на най-горното стъпало на верандата. Наоколо ухаеше на орлови нокти и бръмчаха пчели, но Франи не забелязваше почти нищо. В миг сякаш нещо прониза плътната пелена, която бе приглушила всичките й усещания през последните четири дни, и я обхвана неистов страх. Страх? Не, тих ужас - бе на косъм от паниката.
Спомни си как обели картофите и ги сложи да се пържат. Чак сега си спомни. Но преди малко, за минута просто...ох! Просто беше забравила.
Стоеше на верандата и продължаваше да стиска кухненската кърпа, като се мъчеше да проследи за какво бе мислила, след като сложи картофите да се пържат. Струваше й се, че е нещо много важно.
Значи, най-напред си мислеше за пържените картофи - че не са кой знае колко хранителни, когато се ядат просто така. После си каза, че ако „Макдоналдс" на шосе № 1 беше отворен, нямаше да й се налага сама да си пържи картофи, а можеше да хапне и сандвич. Само да се качи в колата и да отскочи до там - можеше да си вземе „за вкъщи", дори без да слиза. Например хамбургер и големи картофки, онези в червената опаковка с капчици мазнина отвътре. „Несъмнено са нездравословни, но сто процента действат успокоително. Пък и на бременните жени понякога им се приискват странни неща."
Кръгът на мислите й се затвори. „Странните неща" й припомниха за ягодовия пай, скътан в хладилника. Изведнъж й се стори, че в този миг иска ягодов пай повече от всичко на света. Дори си беше отрязала парче, само че преди да се захване с него, пред очите й се бе изпречила поставката за ножове, която баща й направи за майка й - госпожа Едмънтьн, жената на доктора, толкова я хареса, че Питьр подари същата и на нея по-миналата Коледа. После мисълта й просто... се изгуби. Прашинки... греди... мухи...
— О, Боже! - обърна се тя към задния двор и неоплевената градина на баща си. Седна на стъпалото, закри лице с престилката и заплака.
Когато сълзите секнаха, се почувства малко по-добре, но все още се страхуваше. „Откачам ли? Така ли се чувства човек, когато изпада в нервна криза, или както там му казват?"
Изглежда, че откакто баща й почина снощи в осем и половина, способността й да се съсредоточава я бе напуснала. Забравяше какво прави, мисълта й се губеше; понякога просто се заседаваше без нищо определено в главата, осъзнавайки присъствието на околния свят не повече, отколкото би го осъзнавала една зелка.
Когато баща й си отиде, Франи дълго седя до леглото му. По някое време слезе долу и пусна телевизора. Без определена цел - както се казва, идеята беше добра за момента. Работеше само един канал - WCSH, филиалът на NВС в Портланд. Излъчваха някакво смахнато шоу, което имитираше съдебен процес. Един негър - като от най-кошмарния лов на негри, който някой куклуксклановец може да си представи - уж линчуваше бели хора, а публиката в залата ръкопляскаше. Разбира се, беше измислица - по телевизията не показват такива неща, ако са истински, но изобщо не изглеждаше да е така. Всичко това налудничаво й напомняше на „Алиса в страната на чудесата", само че вместо Царицата да крещи „Отсечете им главите!", някой друг крещеше... какво ли? И кой беше? „Може би Черният принц - предположи Франи. -Макар че този черньо с препаска около слабините не прилича много на принц." След известно време - Франи не можеше да си спомни точно колко - в студиото нахлуха други мъже и се разрази истинска престрелка, още по-реалистична и от линчуването. Мъже с почти откъснати от едрокалибрени куршуми глави отхвръкнаха назад и падаха, а от прерязаните им гърла на тласъци избликваше ярка алена кръв. Спомни си как в обърканото й съзнание отнякъде се бе появила мисълта, че на екрана от време на време трябва да се появява червеният надпис, който предупреждава родителите или да слагат децата да спят, или пък да сменят канала. „Всъщност може би WCSH така и така ще изгуби правото да излъчва. Това шоу наистина представлява ужасно кървава гледка."
Когато камерата се насочи към прожекторите на тавана на студиото, Франи изключи телевизора и легна на дивана, вторачена в тавана. Бе заспала там и тази сутрин се събуди почти убедена, че снощният кошмар я е преследвал дори и насън. „Точно така, всичко се е превърнало в кошмар, изпълнен с тревога без всякаква видима причина." Започна се със смъртта на майка й; смъртта на баща й само усили вече съществуващото усещане. „Съвсем като в „Алиса" -всичко става все по-любопитно."
Наскоро се бе състояло голямо градско събрание и баща й беше там, макар вече да се разболяваше. Франи, която не беше на себе си и се чувстваше като пияна - макар физически да бе напълно здрава - отиде с него. Общинската зала беше претъпкана. Имаше много повече хора, отколкото на събранията в края на февруари и началото на март. Мнозинството от присъстващите кихаха, кашляха и бършеха носовете си. Всички бяха уплашени и готови да избухнат при най-дребния повод. Говореха високо и прегракнало. Ставаха. Размахваха заплашително пръст. Говореха надуто. А мнозина - и то не само жени - плачеха.
Взето бе решение градът напълно да се изолира и да не се дава достъп на никого. Жителите могат да го напускат, стига да са наясно, че после не могат да се върнат. Пътищата, по които се влиза и излиза - най-вече федерално шосе № 1 - да се барикадират с коли (след половинчасова бурна разправия накрая обаче все пак се реши да бъдат използвани камионите на градското строително управление) и да се охраняват от въоръжени доброволци. Онези, които искат да се придвижат по шосе № 1 на север или на юг, да бъдат насочвани съответно към Уелс или към Йорк, откъдето да се прехвърлят на междущатско шосе № 95 и по този начин да заобиколят Огънкуит. Ако все пак някой се опита да се промъкне, да се стреля по него.
- И да бъде убит? - попитаха от залата.
- Има си хас и да не бъде - отвърнаха неколцина други.
Една малка група от двайсетина души, поддържаше мнението, че заразените вече хора трябва веднага да напуснат града. Те бяха оборени единодушно, защото до 24 юни вечерта, когато се състоя събранието, почти всички вече бяха болни или имаха болни близки и приятели. Мнозина вярваха на обещанията по телевизията, че скоро ще има ваксина. „А ако по някакво чудо всичко се размине и се окаже, че сме отишли твърде далеч и сме изхвърлили близките си като бездомни кучета, тогава как ще се погледнем после в очите?" - настояваха те.
Тогава да изхвърлим болните от лятното селище -предложи някой.
Но мнозинството беше непреклонно - „Поддръжката на училищата, пътищата и обществените плажове, както и помощите за бедните идват от данъците на вилите. Освен летния бизнес има много други предприятия, които просперират благодарение на натрупаните през сезона приходи. Ако се отнасяме към летовниците така безцеремонно, можем да бъдем сигурни, че няма да се върнат никога повече. Ще трябва да ловим раци и да ровим за миди в калта след отлива, за да се изхранваме." Идеята да се изгонят курортистите бе отхвърлена почти единодушно.
Пътищата бяха затворени още същата вечер. На 25-ти, още преди изгрев слънце дори, бяха ранени няколко души, а трима-четирима - убити. Повечето се движеха на север - стичаха се от Бостън, обезумели от страх, сграбчени от паниката. Връщаха се към Йорк, без да протестират, и плащаха таксата за другата магистрала. Някои нещастници обаче не бяха в състояние да разберат за какво става дума и се опитваха да минат направо през барикадите или пък да заобиколят по банкета. Но не ги пуснаха по-нататьк.
Само че до вечерта повечето от пазачите също се разболяха. Очите им блестяха трескаво от високата температура и току някой стискаше пушката между коленете си, за да се изсекне. Други пък най-ненадейно падаха на земята в безсъзнание - както се случи с Фреди Деланси и Къртис Бийчам - и ги откарваха в импровизираната лечебница на върха на хълма, където по-късно умираха.
Вчера сутринта бащата на Франи, който се изказа на събранието против идеята да се блокират пътищата, си легна, Франи остана да се грижи за него. Той не й позволи дори да издума за лечебницата.
- Ако умирам - каза й, - поне нека да бъде тук, у дома, почтено и на спокойствие.
Следобед уличното движение почти замря. Гюс Динсмор, пазачът на платения паркинг до плажа, предполагаше, че пътят е задръстен от внезапно спрели коли, така че дори и най-умелите шофьори (или шофьорки) няма да успеят да се измъкнат. И добре че беше така, защото на 25-ти следобед едва ли имаше и двайсет души, които да са в състояние да пазят бариерите. Гюс, който до вчера беше съвсем здрав, вече имаше силна хрема. Всъщност освен Франи единственият здрав човек в града беше Харолд - шестнайсетгодишният брат на Ейми Лодър. Самата Ейми почина точно преди градското събрание. Сватбената й рокля висеше необличана в гардероба.
Днес Фран не беше излизала и не беше виждала никого, откакто вчера следобед Гюс намина да я види. Тази сутрин чу няколко коли и два последователни пушечни изстрела, но това беше всичко. Пълната тишина усилваше усещането за нереалност, което я бе обзело.
„Сега пък и тези проблеми, които трябва да реша.. Мухи... очи... сладкиш." Изведнъж установи, че слуша внимателно шума на хладилника. Той имаше автоматична приставка за лед и през около двайсет секунди, когато изпадаше поредното кубче, се чуваше глухо тупване.
Седя така почти час - с чинията пред себе си, продължавайки да се чувства замаяна. Лека-полека в главата й започна да се върти нова мисъл, или по-точно две мисли, които хем бяха свързани, хем нямаха нищо общо. „Да не би зад тях да се крие нещо друго?" - запита се тя. Продължавайки да се вслушва в шума от падащите бучки в машинката за лед, Франи се опитваше да си отговори на въпроса. Първо, че баща й си бе отишъл. Беше починал у дома и ако знаеше, сигурно щеше да е доволен. Другото беше свързано с днешния ден -прекрасен летен ден, просто идеален. В такива дни на мейнското крайбрежие идваха туристи. Не за да се къпят, защото водата никога не е достатъчно топла, а просто да се порадват на хубавото време.
Грееше ярко слънце. Франи виждаше термометъра от външната страна на задния кухненски прозорец. Живакът показваше малко над 26 °С. Беше прекрасен ден и баща й бе починал. „Звучи мелодраматично, но какво друго би могло да означава?" Смръщи се. Във вторачения й поглед се четеше объркване. Опита се да заобиколи странния въпрос, но вниманието й отново и отново се връщаше към него. Денят беше прекрасен и топъл, а баща й бе мъртъв. Изведнъж Франи прозря какво означава това и присви очи, сякаш някой я удари. Неволно сграбчи покривката и я дръпна рязко, при което чинията отхвръкна на пода и се разби с трясък. Франи изпищя и посегна към лицето си. Пръстите й оставиха яркочервени бразди. Замаяното, безразлично изражение изчезна от очите й и те заблестяха силно, сякаш някой й бе ударил шамар или пък бе поднесъл шишенце амоняк под носа й. „Не мога да държа труп вкъщи. Не и посред лято." Полека-лека апатията я сграбчваше отново и замъгляваше мисълта й.  Положението вече не й   изглеждаше толкова ужасяващо. Отново се заслуша как ледените кубчета глухо падат едно след друго...
Насили се да преодолее страха си. Стана, отиде до мивката, завъртя докрай крана на студената вода и с пълни шепи наплиска лицето си. Запотената й кожа леко потръпна.
„После, ако искам, мога и нищо да не правя, но най-напред трябва да се справя с този проблем. Не мога да оставя татко да си лежи ей така, докато юни отлита и идва юли - точно като в онзи разказ от Фокнър, дето го има във всички антологии за ученици, „Роза за Емили". Старейшините на града не се досещат каква е ужасната миризма, но след известно време тя изчезва. Тя... тя..."
- Не! - изкрещя младата жена сред сгряната от слънце кухня.
Закрачи напред-назад, обмисляйки положението. Първото, което й хрумна, беше да се свърже с местното погребално бюро. Но кой щеше да... да...
- Престани да се изплъзваш! - отекна викът й в празното помещение. - Кой ще го погребе?
И при звука на собствения й глас отговорът дойде сам. Беше ясно от само себе си. Тя, разбира се. Кой друг? Тя и никой друг.
* * *
Беше два и половина следобед, когато Франи чу колата да приближава по алеята към къщата. Мощният мотор бръмчеше и самодоволно на празен ход. Девойката остави лопатата на ръба на дупката, която копаеше в градината сред доматите и марулите. Леко уплашена, се обърна и видя съвсем нов тъмнозелен кадилак „Куп дьо Вил", от който слизаше шестнайсетгодишният Харолд Лодър. Изведнъж я обхвана раздразнение. Харолд й беше неприятен, а и не познаваше никой, който да изпитва нещо по-различно към него, в това число и сестра му Ейми. Може би само майка му го обичаше.
Франи бе поразена от иронията на съдбата – единственият здрав човек в Огьнкуит освен нея беше от малцината, които наистина не й бяха симпатични.
Харолд беше редактор на литературното списание на огьнкуитската гимназия. Пишеше странни разкази в сегашно време или пък във второ лице единствено число, а понякога ги имаше и двете. „Идваш по тъмен изкълчен коридор; приведен минаваш през разбита врата и съзерцаваш звездите над хиподрума" - стилът на Харолд беше такъв.
- Той онанира в панталоните си - сподели веднъж Ейми. - Не е ли отвратително? Онанира в панталоните си, а после не сменя бельото си, докато не стане толкова мръсно, че да стои изправено.
Харолд имаше мазна черна коса. Беше доста висок, около метър и осемдесет и пет, но тежеше близо сто и десет килограма. Обожаваше да носи каубойски ботуши със заострени върхове, широки войнишки колани - все ги придърпваше нагоре, защото коремът му беше значително по-голям от задните части - и ризи на цветя, които се развяваха на гърба му като на закачалка. Франи изобщо не се интересуваше дали онанира, колко тежи и кого имитира тази седмица - Райт Морис или Хюбърт Селби младши. Винаги когато го гледаше обаче, изпитваше едновременно неудобство и лека погнуса, сякаш усещаше по телепатия, че всяка мисъл на Харолд е гадна. Не смяташе, че момчето представлява заплаха дори в ситуация като тази. Сигурно щеше да бъде гнусен както винаги, та дори и повече.
Още не я беше забелязал. Гледаше към къщата. - Има ли някой вкъщи? - извика той, пресегна се през прозореца на кадилака и натисна продължително клаксона. Звукът направо й късаше нервите. Никак не й се искаше да се обади, но като си тръгне, Харолд ще я види как седи на ръба на изкопа. Изведнъж й се прииска да изпълзи по-навътре в градината и просто да легне сред граха и фасула, докато той се умори да вика и си отиде.
„Престани! Престани веднага! Все пак той също е човек" - рече си тя, а гласно извика:
- Тук съм, Харолд!
Харолд едва не подскочи, а големият му задник се разтресе в тесните панталони. Явно не бе очаквал да види никого и проверяваше ей така, колкото да се намира на работа. Обърна се. Франи пристъпи до оградата на градината, отривайки с ръце калта от краката си. Беше й неприятно, че трябва да се появи пред погледа му по къси бели шорти и потник с гол гръб. Харолд направо я изпиваше с очи, докато се приближаваше да я поздрави.
- А, Фран! - зарадван рече той.
- Здрасти, Харолд.
-  Чух, че отбелязваш успех в борбата със смъртоносната болест, та реших да се отбия най-напред тук. Обикалям града, за да видя колко хора са останали.
Той се усмихна - Бог знае откога не беше мил зъбите си.
- Адски съжалявам за Ейми, Харолд. А майка ти и баща ти...?
- Страхувам се, че и те са мъртви.
За миг той наклони глава, а после рязко я изправи, като при движението сплъстената му коса се разпиля.
- Но животът продължава, нали?
- Може би - тъжно отвърна Франи.
Очите му отново отскочиха към гърдите й. Искаше й се да е с връхна дреха.
- Харесваш ли колата ми?
- На господин Бранигьн е, нали?
Рой Бранигьн беше местен агент по недвижимите имоти.
- Беше - безразлично отбеляза Харолд. - По-рано смятах, че в тези времена на недоимък всеки, който- кара такъв огромен звяр, трябва да бъде обесен на първия крайпътен знак, но сега всичко се промени. По-малко хора значи повече бензин.
„Бензин - учудено повтори Франи наум, - той употреби думата „бензин" вместо „гориво."
- И изобщо повече от всички неща - довърши Харолд. Погледът му крадешком полази към пъпа й, после отскочи към лицето й, върна се надолу и се спря на шортите и накрая отново се впери в лицето й. Усмивката му беше хем весела, хем смутена.
- Харолд, извини ме...
- Но какво всъщност правиш, дете мое?
Способността й да се концентрира отново започна да се губи и тя най-ненадейно се замисли колко ли дълго би могъл да издържи човешкият мозък, преди да се прекъсне като износен ремък. „Родителите ми са мъртви, но мога да го понеса. Някаква странна болест е плъзнала из цялата страна, може би дори из целия свят, и коси наред и мошениците, и почтените хора - и това мога да понеса. В градината, която баща ми плевеше едва миналата седмица, копая дупка и когато стане достатъчно дълбока, ще трябва да го сложа вътре - мисля, че мога да понеса дори и това. Но чак пък Харолд Лодър в кадилака на Рой Бранигън да ме опипва с поглед и да ме нарича „дете мое"? Боже мой, не зная. Просто не зная."
-  Харолд - търпеливо обясни тя, - не съм „твое" дете. По-голяма съм от теб с пет години. Физически е невъзможно да ти бъда дете.
- Казах го просто така.
Макар че се владееше, тя беше бясна. Той попремигна насреща й.
- Както и да е, какво е това? Каква е тази дупка?
- Гроб. За баща ми.
- О! - смутено промълви той.
- Ще пийна малко вода, преди да продължа. Харолд, ще ти кажа направо - бих искала да си отидеш. Разстроена съм.
- Разбирам те - младежът съвсем се притесни. - Но, Фран... в градината?!
Франи бе тръгнала към къщата, но тези думи я накараха да се обърне и яростно да му закрещи:
-  А ти какво предлагаш? Да го сложа в ковчег и да го замъкна до гробището? Защо, Бога ми? Той обичаше тази градина! Пък и на теб какво ти пука? Да не би да е твоя работа?
Тя почти се разплака. Обърна се и хукна към къщата, като едва не се спъна в предната броня на кадилака. Знаеше, че Харолд ще гледа как задникът й подскача и ще трупа материал за порнофилма, който непрестанно се прожектира в главата му. Това я натъжи и ядоса и й се доплака повече от всякога.
Външната врата се хлопна глухо зад гърба й. Отиде до чешмата и изпи три чаши студена вода на един дъх. Силна болка прониза главата й - сякаш в челото й се заби сребърно острие. От студеното я преряза стомахът и за момент тя се наведе над порцелановата мивка със стиснати очи, очаквайки да повърне. След миг стомахът й реши, че ще приеме водата, или поне ще се опита.
- Фран? - гласът беше тих и колеблив.
Тя се обърна и видя Харолд зад мрежестата врата. Ръцете му висяха някак тромаво. Изглеждаше разтревожен и нещастен и на Франи изведнъж й домъчня за него - Харолд Лодър, който обикаляше този тъжен, опустял град в кадилака на Рой Бранигън; Харолд Лодър, който сигурно никога през живота си не бе имал среща с момиче и всъщност искрено желаеше онова, което смяташе може би за прекалено земно и достойно за презрение: срещи, момичета, приятели - всичко.
- Харолд, съжалявам.
-  Не, нямах право да ти казвам каквото и да било. Виж, ако искаш, мога да ти помогна.
- Благодаря ти, но предпочитам да се справя сама. Много е...
— Лично. Естествено, разбирам те.
Франи можеше да извади някаква дреха от долапа в кухнята, но той, разбира се, щеше да се досети за причината, а тя не искаше отново да го притесни. Харолд отчаяно се опитваше да бъде „готин" - нещо, което в неговия случай наподобяваше говоренето на чужд език. Тя отново излезе на верандата и за момент двамата постояха загледани в градината, в ямата и в купчината пръст отстрани. А наоколо пчелите жужаха сънливо, сякаш нищо не се бе променило.
- Какво ще правиш? - попита Франи.
- Не зная. Да ти кажа...
Харолд замлъкна.                                                                 
- Какво?
- Ами трудно ми е да го обясня. Не съм от най-обичаните хора в това малко късче земя от Нова Англия. Съмнявам се, че някой ден биха ми издигнали паметник в градския парк. Дори да бях велик писател, какъвто се надявах да стана. Иначе казано, вече ще бъда старец с брада до кръста, когато се появи друг велик писател.
Франи не отговори, а просто продължи да го гледа.
-  И тъй! - възкликна Харолд и цялото му тяло трепна, сякаш думите избухнаха. - И тъй, принуден съм да се питам защо всичко е толкова нечестно. Несправедливостта изглежда, или поне на мен ми изглежда, толкова чудовищна, че по-лесно бих повярвал, че глупаците от местната крепост на познанието са успели в крайна сметка да ме побъркат.Той намести очилата на носа си и Франи помисли със съчувствие, че Харолд има наистина ужасно сериозен проблем с акнето. „Дали някой някога му е казвал, че сапун и вода биха облекчили положението до известна степен? Или може би всички бяха прекалено заети с хубавата Ейми, която буквално прелетя през Мейнския университет като комета и завърши почти с пълно отличие, двадесет и трета във випуск от около хиляда души? Хубавата Ейми, толкова умна и жизнерадостна, а Харолд винаги са го смятали за досадник."
- Луд — меко повтори Харолд. - Обикалям града с кадилак, а имам книжка съвсем отскоро. И погледни само тези ботуши. - Той повдигна леко крачола на дънките си и Франи видя лъскави каубойски ботуши, целите избродирани. - Осемдесет и шест долара. Достатъчно беше да вляза в магазина и да намеря своя номер. Чувствам се като измамник. Като герой в пиеса. Днес имаше моменти, когато бях сигурен, че съм луд.
- Не си - каза Франи. Харолд миришеше така, сякаш не се е къпал от три-четири дни, но това вече не й беше, така противно. - Как беше онова стихче? „Ще дойда в твоя сън, ако дойдеш в моя." Не сме побъркани, Харолд.
- Може би щеше да е по-добре, ако бяхме.
- Все някой ще дойде. След известно време. След като тази болест, или каквото е, затихне.
-Кой?
- Някой от властта - несигурно отвърна тя. - Някой, който ще... ами... ще сложи нещата в ред.
Харолд се разсмя горчиво.
-  Мило мое дете... извинявай, Фран. Фран, точно хората от властта сториха това. Много ги бива по връщането на нещата към нормалния им ход. Справиха се със замах с икономическата криза, със замърсяването на природата, с недостига на петрол и със студената война. Да, те умеят да
слагат нещата в ред. Разрешават всички проблеми както Александър разплел Гордиевия възел - разсякъл го на две с меча си.
- Но това просто е странна разновидност на грип, Харолд. Чух по радиото, че...
- В природата няма такива странни разновидности, Фран. Твоят човек от властта е събрал разни бактериолози, вирусолози и епидемиолози в някоя правителствена военна база, за да види колко странни буболечки могат да измислят. Бактерии. Вируси. Бактериоплазма, поне доколкото ми е известно. И ето, един ден добре платеният мазник казва: „Вижте какво направих. Убива почти всички. Не е ли велико?'' Те му дават медал, увеличават му заплатата и го настаняват в огромен апартамент заедно с още неколцина като него, а после някой е изплюл камъчето.
- Какво ще правиш, Фран?
- Ще погреба баща си - отвърна тихо тя.
- О... да, разбира се.
Той я погледна за миг и бързо каза:
-  Виж, ще изчезвам оттук. От Огънкуит, имам предвид. Ако остана, наистина ще превъртя. Защо не дойдеш с мен?
- Къде?
- Не знам. Все още не знам.
- Добре, ако ти хрумне някое място, ела и ме попитай пак. Харолд грейна.
- Добре, непременно. Това е... разбираш ли, това е въпрос на...
Млъкна по средата на изречението и като в унес тръгна да слиза по стълбите. Новите му каубойски ботуши блестяха на слънцето. Франи го наблюдаваше със смесица от съжаление и присмех.
Помаха й тъкмо преди да седне зад волана на кадилака. Тя вдигна ръка в отговор. Харолд включи задната скорост; колата, управлявана неумело, потегли рязко и спря. После продължи да се движи на заден ход по алеята, тръгвайки и спирайки. Изви наляво, смачка част от цветята на Карла и едва не изкърти дренажната тръба, като излизаше на улицата. После бибипна два пъти и изчезна. Франи я гледа, докато се изгуби от погледа й, а после се върна в градината.
* * *
Беше след четири часа, когато Франи отново се качи на горния етаж, тьтрейки крака, насилвайки се да се движи. Изпитваше тъпа болка в слепоочията и челото от горещина, умора и напрежение. Беше си казала, че може да изчака още ден, но това щеше само да влоши нещата. Под мишница носеше най-красивата памучна покривка, която майка й пазеше единствено за гости.
Баща й беше в по-лошо състояние, отколкото се бе надявала да го намери, но съвсем не толкова зле, колкото се страхуваше, че би могло да бъде. Над лицето, му кръжаха мухи, кацаха,  потриваха  мъхестите си крачка  и отново литваха. Кожата му бе придобила по-тъмен оттенък, но той беше толкова загорял от работа в градината, че разликата едва се забелязваше... ако човек реши да не обръща внимание.
Нямаше никаква миризма, а от това Франи се беше страхувала най-много.
Той почина в двойното легло, което бе делил години наред с Карла. Франи постели покривка от онази страна, където спеше майка й, така че краят й да се допира до ръката, таза и крака на баща й. Главата никога не я беше боляла толкова силно. Преглътна с мъка и се приготви да претърколи тялото върху савана.
Питьр Голдсмит беше облечен в раираната си пижама, толкова обикновена, та Франи чак се подразни, но трябваше да се примири с нея. Не можеше и да помисли първо да му свали дрехите, а след това да го облече наново.
Приготви се да действа смело и сграбчи лявата му ръка -беше твърда като камък. Напъна се да го обърне на другата страна, при което от гърлото на мъртвеца се изтръгна смразяващ звук, който като че ли нямаше край и стържеше в хранопровода му, сякаш вътре бе полазил скакалец и оживял в тъмното, сега скрибуцаше ли, скрибуцаше.
Франи изпищя пронизително, спъна се и събори нощното шкафче. Гребените, четките, будилникът и шепа монети се посипаха по пода. Сега вече се появи и миризмата - отвратителна миризма на разложено. Разнесе се и последният остатък от защитната мъгла, която я беше обвила, и Франи разбра истината. Свлече се на колене, обви глава с ръце и силно зарида. Не погребваше кукла с човешки размери, а баща си, и последното човешко нещо, което бе останало след него, беше тази спарена, влажна миризма, която тежеше във въздуха. А скоро и тя щеше да изчезне.
Светът посивя и собственият й плач, силен и непрестанен, й се стори далечен. Сякаш плачеше друг, може би някоя от дребните мургави жени, които четат новините по телевизията. Мина известно време, не знаеше точно колко. После, лека-полека, започна да идва на себе си и да осъзнава, че всичко тепърва започва. Всичко, което само преди малко никак не би могла да се накара да направи.
Приближи се до тялото и го преобърна. Отново се чу оригващият звук, но този път беше протяжен, стихна бързо. Франи целуна челото на баща си и прошепна:
- Обичам те, тате. Обичам те, Франи те обича. Сълзите й капеха по лицето му и там заблестяваха. Свали пижамата и го облече в най-хубавия му костюм, почти без да усеща глухото припукване на гърба си и болката във врата и ръцете, когато повдигаше всеки крайник с цялата му тежест, пъхаше го в дрехата и го отпускаше отново на леглото. Подпря главата с два тома от „Книгата на познанието", за да оправи вратовръзката. В най-долното чекмедже на шкафа, под чорапите на Питър, откри военните му медали - Пурпурна лента, медали за храброст, отличия за участие в различни акции... и бронзовата звезда, която бе получил в Корея. Закачи ги на ревера му. В банята откри бебешка пудра „Джонсън", с която напудри врата и ръцете му. Ароматът й, сладък и изпълнен с носталгия, отново я накара да се разплаче. Потта лепнеше по тялото й. От изтощение под очите й имаше тъмни кръгове.
Зави го с покривката, после взе комплекта за шиене на майка си и заши краищата на плата. Повтори и потрети шева. Пъшкайки, почти разплакана, успя да премести тялото на пода. После спря да си отдъхне. Когато почувства, че може да продължи, повдигна горната част на трупа и го завлече до стълбите, а сетне възможно най-внимателно го свали на първия етаж. Отново спря, дишайки на пресекулки. Болката бе станала остра, неистова и пулсираше в главата й.
Извлече тялото през всекидневната и кухнята и се озова на верандата. После го затътри надолу по стъпалата. Отново трябваше да си почине. Над земята вече падаше златен полумрак. Пак й домъчня и седна до мъртвеца, захлупила глава на коленете си, поклащайки се назад-напред, хлипайки. Наоколо пееха птици. Накрая успя да замъкне тялото до градината.
Най-сетне свърши. Докато сложи и последните бучки пръст - застанала на колене, тя ги редеше, сякаш бяха парченца от пъзел - стана девет и четвърт. Цялата беше оцапана с пръст. Кожата й беше чиста само около очите, защото бе плакала. Едвам се държеше на краката си от изтощение. Косата й висеше покрай лицето на сплъстени кичури.
- Почивай в мир, татко — промърмори тя. - Моля те.
Замъкна лопатата обратно в работилницата на баща си и я захвърли равнодушно. Пресече кухнята, без да пали лампата, и свали гуменките си на прага на дневната. Отпусна се на дивана и веднага заспа.
* * *
В съня си Франи отново се качваше по стълбите и отиваше при баща си, за да изпълни дълга си и да се погрижи да го зарови в земята. Но когато влезе в стаята, тялото вече беше обвито в покривката и мъката от загубата се смени с друго чувство... подобно на страх. Против желанието си тя прекоси притъмнялата стая, всъщност искаше само да избяга, но нямаше сили да спре. Покривката отразяваше сенките - призрачни, зловещи — и Франи изведнъж осъзна, че това отдолу не е баща й. Не беше и мъртво. Там имаше нещо... някой... изпълнен с мрачна жизненост и зловещо веселие. По-добре да се прости с живота си, преди да повдигне покривката,  но просто... не можеше... да се въздържи.
Ръката и се протегна, увисна над покривката — и рязко се отдръпна. Мъртвецът се бе ухилил, но тя не виждаше лицето му. От него лъхаше смразяващ студ, който я заля като вълна. Не, не виждаше лицето му, но видя подаръка, който това ужасяващо привидение бе донесло за още нероденото й бебе - изкривена закачалка за дрехи.
Франи избяга, избяга от стаята, от кошмара, опитвайки се за миг да се изтръгне от съня.
* * *
За миг се изтръгна от съня; беше три през нощта и в дневната беше тъмно; тялото й сякаш се носеше върху пяната на ужаса; сънят й вече се разпадаше и се проясняваше, като оставяше след себе си чувство на обреченост с привкус на гранясало, като от развалена храна. В този миг полуспяща-полубудна тя си мислеше: „Това е той, човекът без лице."
После отново заспа, вече без да сънува, и когато се събуди на следващата сутрин, изобщо не си спомняше съня. Но щом помисли за бебето в корема си, изведнъж я изпълни желание Да го защити; чувство, което я озадачи и уплаши с дълбочината и силата си.

29.
Същата тази вечер, която Лари прекара с Рита Блейкмур, а Франи Голдсмит спа сама, сънувайки странно пророческия си сън, Стюарт Редман чакаше Елдър. Беше го чакал три дни - тази вечер Елдър не го разочарова.
Малко след дванадесет на обед на 24-ти Елдър бе дошъл заедно с двама помощници и бе отнесъл телевизора. Докато мъжете го изнасяха, Елдър стоя до Стю с насочен пистолет, прилежно опакован в найлон. Но до този момент Стю нито бе искал, нито бе имал нужда от телевизор - и без това даваха безброй глупости. Нямаше нужда да прави каквото и да било, освен да стои до зарешетения прозорец и да гледа надолу към града и реката. Както пееше онзи човек: „Не ти трябва синоптик, за да разбереш накъде духа вятърът."
Комините на текстилната фабрика вече не бълваха дим. Шарените петна и цветните водовъртежи по реката бяха изчезнали и водата отново течеше бистра и чиста. Повечето коли, които сега блестяха като играчки в далечината, напуснаха паркинга на фабриката и не се върнаха повече. Вчера, на 26-ти, през бариерата минаха много малко коли, които трябваше да се провират между местата за паркиране като скиори на слалом. Не се появи нито един автокран, който да разчисти изоставените автомобили.
Центърът на града се простираше под прозореца като релефна карта и изглеждаше напълно безлюден. Градският часовник, който бе отброявал часовете на затворничеството на Стю, замлъкна в девет тази сутрин - мелодийката, която се чуваше, преди да удари точният час, бе прозвучала провлачено и странно, сякаш излизаше от музикална кутийка, потопена под водата. В някаква постройка, вероятно крайпътно кафене или смесен магазин, намираща се на изхода от града, избухна пожар. Огънят танцува на воля цял следобед, към синьото небе се издигаха вълма черен пушек, но пожарните коли не пристигнаха да го изгасят. Стю предположи, че ако сградата не бе заобиколена отвсякъде с асфалтиран паркинг, досега половината град щеше да е изгорял.
Тази вечер развалините още димяха, макар че следобед припръска дъжд.
Стю смяташе, че последната заповед на Елдър беше да го убие - и защо не? Щеше да бъде просто един труп повече, а сега знаеше тяхната малка тайна. Не можеха да открият лекарство, но и не можеха да открият по какво неговият организъм се различава от всички други, които се бяха поддали на болестта. Може би мисълта, че ще останат няколко безценни живи човешки същества, които ще узнаят тайната им, изобщо не бе влизала в сметките им. Той беше като бримка в плетката и затова се бе оказал заложник на шайка долни мръсници.
Сигурен беше, че герой от телевизионен сериал или от роман би измислил как да се измъкне; по дяволите, дори реални хора биха се справили, но той не беше от тях. Накрая реши, с някакво паническо примирение, че единственото, което може да направи, е да изчака Елдър и просто да бъде готов.
Присъствието на Елдър беше явен знак, че тази база е заразена с нещото, което служещите понякога наричаха „синева", а понякога „супергрип". Сестрите се обръщаха към човека, когото очакваше, с „д-р Елдър", но той не беше лекар. Беше около петдесет и пет годишен, с пронизителни очи и нямаше капка чувство за хумор. Никой от лекарите, които идваха преди, не бе заплашвал Стю с пистолет. Елдър го уплаши, защото с такъв човек не можеш да се разбереш нито разумно, нито с молба. Елдър чакаше заповеди. Когато дойдеха, щеше да ги изпълни. Той беше оръдието - армейски вариант на момче за всичко от най-долните кръгове на мафията - и никога не би му дошло наум да поставя заповедите под съмнение от гледна точка на събитията.
Веднъж, преди три години, Стю купи книга, наречена „По реката", за да я изпрати на свой племенник в Уейко. Приготви кутия, в която да сложи книгата. После, понеже мразеше да опакова подаръци дори повече, отколкото мразеше да чете, разлисти книгата, канейки се да й хвърли едно око, за да види за какво става дума. Прочете първата страница, после втората... - а после бе омагьосан. Стоя цяла нощ, пи кафе и пуши и изобщо не се откъсваше от книгата, както правят хората, които много-много не са свикнали да четат просто заради удоволствието от четенето. „Боже мили, беше за някакви зайци. Най-глупавите, най-страхливите животни на Божията земя... само че тоя, дето беше написал книгата, ги беше накарал да изглеждат по-различни. На човек му пукаше за тях. Ще й се не види, беше адски хубава история." Стю, който четеше със скоростта на охлюв, я свърши само за два дни.
Най-ясно си спомняше фразата: „да блокираш", или само „блокирал". Веднага разбра за какво става дума, защото бе виждал много „блокирали" животни, а и беше прегазил няколко на магистралата. Животно, което е блокирало, се сгушва насред платното с присвити уши, гледа колата, която лети към него, неспособно да избяга от задаващата се сигурна смърт. Сърните блокират само като насочиш фенерче към очите им. Силната музика има същия ефект върху миещите мечки, а непрекъснатото почукване по клетката ще подейства така на папагала.
Елдър караше Стю да се чувства точно по този начин. Когато се вгледаше в безизразните му сини очи, младият мъж започваше да усеща как цялата му воля се изпарява. Вероятно Елдър дори нямаше да има нужда от пистолета си, за да се отърве от него. Вероятно бе карал курсове по карате, савате и обща теория на мръсните номера. Какво би могъл да направи срещу такъв противник? Дори само мисълта за Елдър караше волята му сама да желае да се изпари. Блокирал. Беше хубава дума за описание на душевно заболяване.
Червената лампичка над вратата светна точно в десет часа сутринта и Стю почувства как по ръцете и лицето го избива пот. Така беше винаги, когато лампичката светваше, защото все някога Елдър ще бъде сам. Ще бъде сам, защото няма да иска свидетели. Може би някъде имаше пещ за кремиране на жертвите от епидемията. Щрак. Няма вече игрички на дребно. Елдър влезе. Беше сам.
Стю седеше на болничното легло, опрял ръка на стола. При вида на Елдър усети познатото прилошаване. Почувства също неистово желание да излее водопад от несвързани молби, макар да знаеше, че от подобни думи няма да има никаква полза. Лицето зад прозрачната маска на белия костюм бе безмилостно.
Сега всичко му изглеждаше много ясно, много живо и много бавно. Едва ли не чуваше как очите му се въртят в меките си дъна, докато погледът му следи влизащия в стаята Елдър. Той беше огромен, набит мъж и херметичният костюм беше доста опънат по тялото му. Дулото на пистолета, който държеше, беше с размерите на фуния.
- Как се чувстваш? - запита Елдър и дори през миниатюрния високоговорител Стю чу, че другият говори на нос. Беше болен.
- Както преди - отвърна Стю и чак се изненада от безизразния си глас. - Кажи, кога ще се махна оттук? - Съвсем скоро.
Елдър бе насочил пистолета си към Стю - не точно срещу него, но всъщност и срещу него. Сетне сподави една кихавица.
- Не си от разговорливите, а?
Стю сви рамене. 
-  Обичам това качество. Тези, дето много приказват, са пъзльовци и само мрънкат и се оплакват. Току-що получих вест за теб, господин Редман, преди около двадесет минути.
Е, заповедта не е чак толкова въодушевяваща, но според мен въпросът ти се урежда.
- Каква заповед?
- Ами, наредиха ми да...
Очите на Стю се плъзнаха над рамото на Елдър към занитената каса на пневматичната врата.
- Боже мили! - възкликна той. - Там има един шибан плъх; какво е това ваше заведение, дето щъкат плъхове?
Елдър се обърна и за миг Стю бе прекалено замаян от успеха на лъжата си, за да действа решително. После се изсули от леглото и докато Елдър се обърне отново към него, сграбчи стола с двете си ръце. Очите на мъжагата се разшириха тревожно. Стю вдигна стола над главата си, пристъпи напред и го запрати срещу другия, като вложи в удара цялата си сила.
- Върни се там! - изкрещя Елдър. - Не...
Столът се стовари с трясък върху дясната му ръка. Пистолетът изгърмя, разкъсвайки опаковката, и изсвири куршум, който одраска пода. После оръжието падна и отново изгърмя. Стю се опасяваше, че може да разчита още най-много на един удар със стола, преди Елдър да е успял да дойде на себе си. Налагаше се да бъде абсолютно точен. Вдигна стола високо и удари доктора с все сила, сякаш замахваше с бейзболна бухалка. Елдър се опита да повдигне счупената си дясна ръка, но не успя. Краката на стола разбиха шлема на белия му костюм. Парчета от пластмасовата маска се забиха в очите и носа му. Той изрева и политна назад. Претьрколи се, застана на четири крака и залази по пода да търси пистолета, който беше някъде по килима. Стю му нанесе последен удар по тила.
Елдър припадна. Пъхтейки, Стю се пресегна и сграбчи пистолета. Отстъпи назад и го насочи към простряното на пода тяло, но то не помръдваше.
За миг в главата му проблесна кошмарна мисъл: „Ами ако заповедта на Елдър е била не да ме убие, а да ме освободи? Но това няма никакъв смисъл, нали? Ако заповедта е била за освобождаване, то защо ще говори за мрънкане и оплакване? Защо ще нарича заповедта „не чак толкова въодушевяваща"?" Не - Елдър е изпратен тук да го убие. Цял разтреперан, Стю погледна проснатия на пода човек. Помисли си, че ако той сега се надигне, може би няма да го улучи с нито един от петте куршума, дори да стреля от упор. Само че не смяташе, че това ще се случи. Нито сега, нито когато и да било.
Изведнъж необходимостта да излезе го сграбчи така силно, че той едва не хукна слепешката през пневматичната врата навън, без да го е грижа какво има зад нея. Бе стоял заключен повече от седмица и единственото, което искаше сега, беше да подиша чист въздух, а след това да се махне далеч, далеч от това ужасно място.
Но все пак се налагаше да действа предпазливо. Приближи се до вратата и натисна копчето, на което пишеше „ЦИКЪЛ". Включи се въздушна помпа, побръмча и външната врата се отвори. Зад нея се виждаше малка стая, в която имаше само едно бюро.  Върху него бяха сложени няколко медицински картона и... неговите дрехи. Тези, с които бе облечен, когато пътуваха със самолета от Брейнтри към Атланта. Ужасът отново го докосна с ледените си пръсти. Тези неща без съмнение са щели да бъдат изгорени в крематориума заедно с него. Картоните, дрехите. Сбогом, Стюарт Редман. Стюарт Редман щеше да се превърне р спомен. Всъщност...
Отзад се чу лек шум и той се обърна светкавично. Елдър се влачеше към него, прегърбен и с отпуснати ръце. От изтичащото му око стърчеше заострено късче плексиглас. Устните му бяха разтегнати в усмивка.
- Не мърдай! - извика Стю и насочи пистолета, но макар да го държеше с две ръце за по-сигурно, дулото трепереше. По нищо не личеше Елдър да го е чул. Продължаваше да се приближава.
Стю трепна и дръпна спусъка. Пистолетът подскочи в ръцете му, а Елдър спря. Усмивката се бе превърнала в гримаса, сякаш изведнъж бе покосен от сълзотворен газ. В горната част на белия костюм имаше малка дупка. Елдър се олюля и се строполи с трясък. За миг Стю се втренчи в него като вкаменен; после, препъвайки се, влезе в стаята, където личните му вещи бяха натрупани на бюрото.
Натисна дръжката на вратата в другия край на помещението; не беше заключена. Зад нея се откри коридор с флуоресцентни лампи, които светеха приглушено. В другия му край беше асансьорната площадка, а горе-долу в средата, до гише, подобно на регистратура, стоеше изоставена болнична носилка на колела. Отнякъде се чуваше слабо стенание. Някой кашляше; звукът бе остър, стържещ и сякаш никога нямаше да стихне.
Стю се върна в стаята, взе си дрехите и ги пъхна под мишница. После излезе, затвори вратата и тръгна по коридора. Ръката, в която стискаше пистолета на Елдър, беше потна. Когато стигна до носилката, се обърна, обезкуражен от пустотата и тишината наоколо. Кашлянето бе престанало. Стю все още очакваше Елдър да се появи зад него, пълзейки или лазейки по корем, твърдо решен да изпълни докрай категоричната заповед. Почувства, че копнее за познатите тесни стени на болничната стая.
Стенанието прозвуча отново, този път по-силно. От площадката при асансьора под прав ъгъл към този коридор започваше друг и там, опрян на стената, стоеше човек - Стю разпозна един от медицинските работници, които се грижеха за него. Лицето му бе подуто и почерняло, а гърдите му се издигаха и спускаха бързо и шумно. Щом Стю го погледна, той застена отново. Зад него имаше мъртвец, свит на кълбо. По-нататьк по коридора се виждаха още три трупа, един от които на жена. Човекът - Вик, Стю си спомни, че името му е Вик - отново се разкашля.
-  Исусе Христе, ти какво правиш навън? Не ти е тук мястото.
- Елдър дойде да се погрижи за мен, но вместо това аз се погрижих за него. Имах късмет, че беше болен.
- Боже мили, дано действително да си късметлия - рече Вик и от гърдите му се откърти нов пристъп на раздираща кашлица, този път по-слаба. - Ох, майко, боли ме, не можеш Да си представиш как ме боли! Каква гадост се оказа това нещо. Христосе, спасителю наш!
- Слушай, мога ли направя нещо за теб? - смутен попита Стю.
- Ако искаш да ми помогнеш, опри пистолета в ухото ми и дръпни спусъка. Разкъсвам се отвътре.
Той отново се закашля, а после започна да стене безпомощно. Но Стю не можеше да изпълни молбата му, а Вик продължаваше да хрипти; звукът направо го побъркваше. Затича към асансьора, далеч от лицето, почерняло като луната, когато навлиза в затъмнение, и почти очакваше Вик да извика след него с онзи писклив и безпомощно праведен глас, който болните използват почти винаги, когато искат нещо от здравите. Но Вик продължи само да стене, а това май беше дори по-лошо.
Вратата беше затворена и кабинката вече слизаше надолу, когато на Стю изведнъж му дойде наум, че тук може да има някакъв капан. Те действаха светкавично. Може би отровен газ или пък прекъсване в електрическата верига, при което въжетата се освобождават, асансьорът полита надолу и се разбива в шахтата. Застана в средата на кабината и се заоглежда нервно за скрити отдушници или пролуки. Клаустрофобията го галеше с гумената си ръка и в миг асансьорът вече му изглеждаше не по-голям от телефонна будка, а после се смали и до размерите на ковчег. Някой да се нуждае от предсрочно погребение?
Протегна пръст да натисне бутона „СТОП", но се запита каква ли би била ползата, ако в момента асансьорът е между етажите. Преди да успее да си отговори, кабинката се плъзна меко и спря нормално.
„Ами ако там има въоръжени хора?" - запита се Стю. Но когато вратата се плъзна встрани и се отвори, видя, че единственият пазач е мъртва жена в униформа на медицинска сестра. Тя също беше свита на кълбо и лежеше пред врата с надпис „ЖЕНИ". Стю я гледа толкова дълго, че вратата на асансьора отново започна да се затваря. Той протегна ръка и вратата послушно се върна назад. Той излезе от асансьора. В дъното на фоайето имаше Т-образно разклонение и Стю се запъти натам, като заобиколи отдалеч сестрата.
Зад себе си чу шум, който го накара да се обърне рязко с вдигнат пистолет, но там нямаше никой - просто вратата на асансьора пак се затваряше. Загледа се в нея, преглътна мъчително и пак продължи. Гумената ръка се появи отново и започна да подръпна гръбначния му стълб в основата, сякаш беше струна, и да му припява да върви по дяволите с тъпата си идея да ходи, вместо да тича, и по-добре бързо да се омита оттук, преди някой... или нещо да го спипа. Ехото от стъпките му в полутъмния коридор на административното крило му правеше прекалено зловеща компания - „Идваш да си поиграем ли, Стюарт? Много добре." Покрай него се редяха врати с матови стъкла, всяка със своя надпис - Д-Р СЛОУН; КАРТОТЕКА И КОПИЯ ОТ ДОКУМЕНТИ; ГОСПОДИН БАЛИНДЖЪР; МИКРОФИЛМ; КСЕРОКС, ГОСПОЖА УИГС. Госпожа Перукова от зелевата леха" - помисли си Стю.
На разклонението имаше чешма, но топлата, хлорирана вода накара стомахът му да се преобърне. Наляво нямаше изход; на облицованата с плочки стена висеше табела с надпис с оранжева стрелка отдолу: „КЪМ БИБЛИОТЕКАТА". Коридорът в тази посока нямаше край. На около петдесетина метра се виждаше тяло на мъж в бял костюм, което изглеждаше като захвърлено на пустинен плаж.
Стю вече едва се контролираше. Зданието беше много, много по-голямо, отколкото си го бе представял. Не че можеше да вади заключения от впечатленията си, когато го приемаха - които се ограничаваха с две зали, асансьор и стая. Сега сградата му изглеждаше с размерите, на доста голяма областна болница. Можеше с часове да се влачи из нея, придружаван от ехото на кънтящите си стъпки, и от време на време да намира по някой труп. Бяха разхвърляни наоколо като награди, раздавани в ужасяващо търсене на съкровища. Спомни си как отведе Норма - съпругата си - в огромна болница в Хюстън; тогава откриха, че е болна от рак. Там навсякъде по стените имаше план на сградата със стрелкичка, която сочи към една точка. На всички стрелкички бяха изписани думите „ВИЕ СЕ НАМИРАТЕ ТУК". Слагаха ги хората да не се губят. Както той се беше загубил сега. Беше се загубил. „Боже, колко лошо! Колко лошо!"
- Не се разкисвай точно когато си почти свободен - каза той и думите му отекнаха в тишината, странно бездушни. Не бе искал да ги изрича гласно и случилото се го потисна още повече.
Обърна се надясно, загърбвайки библиотеката, мина покрай други врати, откри друг коридор и тръгна по него. Все по-често се обръщаше, за да се убеди, че никой - да речем, Елдър - не го следва, но не можеше да повярва, че е сам. Коридорът свърши пред затворена врата с надпис: „РАДИОЛОГИЯ". На дръжката на вратата, написан на ръка, висеше следният надпис:
ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ
РАНДАЛ
Върна се и надникна зад ъгъла към коридора, откъдето бе дошъл. Мъртвото тяло в херметичен костюм беше толкова далеч, че изглеждаше миниатюрно, не по-голямо от точица, но като го видя там, така непроменимо й вечно, на Стю му се прищя да избяга колкото се може по-бързо.
За втори път обърна гръб на този коридор и се запъти надясно. На двайсетина метра отново го очакваше Т-образно разклонение. Пак сви надясно и мина покрай още стаи. Коридорът го отведе пред микробиологичната лаборатория. В едно от отделенията млад човек по слипове лежеше проснат на бюрото си. Беше в кома, от носа и устата му течеше кръв. Гърдите му свиреха като октомврийски вятър в изсъхнали царевични стебла.
Тогава Стю затича, от един коридор в друг, като се убеждаваше все повече и повече, че изход няма - поне на този етаж. Ехото от стъпките му го преследваше; струваше му се, че или Елдър, или Вик е останал жив точно толкова време, че да успее да изпрати цял взвод военна полиция по петите му. Но това внушение бе заменено от друго, което Стю свързваше със странните си сънища от последните няколко нощи. То го завладя така силно, че вече не смееше да се обърне - страхуваше се, че ще види фигура в бял костюм, която тича след него; фигура в бял костюм, зад чиято маска от плексиглас вместо лице има само чернота. Ужасяващо привидение, наемен убиец, изникнал от нечие лудешко подсъзнание, пратеник от космическото пространство.
Пъхтейки, Стю сви зад ъгъла, пробяга с всичка сила цели три метра, преди да осъзнае, че коридорът свършва, и се блъсна във вратата, на която имаше табела с надпис: „ИЗХОД".
Блъсна резето, убеден, че няма да успее дори да го помръдне, но то поддаде и вратата се отвори лесно. Стю слезе четири стъпала и стигна до друга врата. От лявата страна на площадката стълбите продължаваха надолу и там цареше пълна тъмница. Горната половина на втората врата беше от обикновено стъкло, но укрепена с телена мрежа. Отвън тъмнееше нощта - красива, мека лятна нощ, изпълнена с цялата свобода на света.
Стю продължаваше да гледа навън като прикован, когато нечия ръка се протегна от непрогледния мрак на стълбището и сграбчи глезена му. Той пое рязко въздух и в гърлото му сякаш се заби трън. Усещаше стомаха си като къс лед и когато се огледа, в мрачината долу забеляза омазано с кръв, ухилено лице, което бе обърнато към него.
- Слез при мен да си хапнем пиле, хубавецо - прошепна хриплив, угасващ глас. - Тук е тооолкова тъмно...
Стю изкрещя и се опита да се отскубне. Хилещото се същество не го пускаше и продължаваше да говори, да гримасничи и да се киска. От ъглите на устата му се стичаше кръв или жлъч. Той се опита да се отскубне, после ритна ръката с все сила. Лицето, което надничаше от мрака, изчезна. Първо се чуваха само глухи удари от падането, а после започнаха и писъците. От болка или от ярост, това Стю не знаеше. А му беше и все едно. Той блъсна външната врата с рамо. Тя с трясък се отвори и младият мъж политна навън и размаха ръце, опитвайки се да запази равновесие. Ала не успя и се строполи върху циментената пътека. Мъчително бавно се изправи в седнало положение. Виковете зад него бяха секнали. Хладният вечерен ветрец лъхна лицето му и изсуши потта по челото му. Той погледна тревата и цветните лехи, сякаш никога в живота си не бе виждал нещо подобно. Никоя нощ досега не бе имала такъв прекрасен аромат. В небето плуваше полумесецът. Стю погледна нагоре към него с благодарност, сетне тръгна през подяната към пътя, който водеше надолу към град Стовингтьн. Тревата бе посипана с роса. Долавяше шепота на вятъра в елите.
- Аз съм жив - обърна се Стю Редман към нощта и заплака. - Жив съм, слава на Бога, благодаря ти, Господи, благодаря ти, Господи, благодаря ти...
Леко олюлявайки се, той тръгна по шосето.

30.
Над тексаската пустош се носеше прахоляк, който надвечер обви Арнет в полупрозрачна завеса и градът придоби призрачен вид. Табелата от бензиностанцията, на Бил Хапском бе паднала от вятъра и сега лежеше насред пътя. Някой бе забравил да спре газта в къщата на Норм Бруът; една искра от климатичната инсталация бе достатъчна предишния ден всичко да хвръкне във въздуха; по цялата Лоръл Стрийт се посипаха трески от ламперия, покъщнина и детски играчки. Канавките на главната улица бяха пълни с кучешки трупове и мъртви войници. В магазинчето на Ранди някакъв мъж по пижама бе проснат върху щанда за месо с увиснали надолу ръце. Едно от кучетата, които сега се търкаляха в канавката, бе ръфало лицето му, преди да изгуби апетит. Десетки котки - те не прихващаха грипа - се скитаха по улиците и ту се появяваха, ту изчезваха в смълчания полумрак като мъгливи сенки. От няколко къщи се чуваше несекващо пращене на телевизор без образ. От време на време се блъсваше капак на прозорец. Насред Дърджин Стрийт, пред кръчмата „Индиън Хед", беше спряло червено комби - старо, ръждясало, с избеляла боя и надписи от двете страни, където едвам се четяха думите: „СВЕТКАВИЧНИ ДОСТАВКИ". Вътре имаше празни бирени и содени бутилки за размяна. На верандата на Тони Лиоминстър на Лоугън Лейн, в най-хубавия квартал на Арнет, пееха звънчета, полюшвани от вятъра. На алеята към входа на къщата бе паркиран Скаутът на Тони. Стъклата му бяха свалени. Семейство катерички се бе заселило на задната седалка. Слънцето напусна Арнет и градът постепенно се скри под крилото на нощта. Освен цвъртенето и шумоленето на животинките и звъна от камбанките на верандата на Тони Лиоминстър наоколо цареше мъртвешка тишина. Мъртвешка тишина.

31.
Кристофър Брейдънтън се бореше с треската, както човек се бори с плаващи пясъци. Всичко го болеше. Усещаше лицето си някак си чуждо, сякаш бе инжектирано със силикон на десетина места и голямо като дирижабъл. Жестока болка раздираше гърлото му, а което беше и по-страшно, отворът там вътре, се бе смалил от нормалните си размери до дупчица, не по-голяма от дулото на детски въздушен пистолет. Въздухът свиреше навън и навътре през тази нищожно малка свръзка, която му бе необходима, за да не изгуби допир със света. Имаше обаче и нещо по-лошо от непрестанното пулсиращо възпаление - чувството, че се дави. Но най-вече му беше адски топло. Не помнеше някога да му е било по-горещо, даже когато караше двама политически затворници, които нарушаваха гаранцията и бягаха от Тексас на север към Лос Анжелес. Караха античен понтиак „Темпест", който изгасна насред шосе № 190 в Долината на смъртта. И тогава беше горещо, но сега беше по-зле. Тази топлина идваше отвътре, сякаш бе глътнал слънцето.
Изстена и се опита да изрита завивките, но нямаше сили. Сам ли си легна? Не смяташе така. Освен него в къщата имаше още някой или нещо. Някой или нещо... трябваше да се сети, но не можеше. Спомняше си само, че го беше страх още преди да се разболее, защото знаеше, че някой (или нещо) идва и той ще трябва да... какво?
Изстена отново и замята глава на възглавницата. Не помнеше нищо освен делириума. Горещи призраци с лепкави очи. В спалнята влезе майка му - майка му, която почина през 1969 година - и заговори: „Кит, о, Кит, викам ти - не се забърквай с тия хора, така ти казах. Пет пари не давам за политици, викам, но тия хора, дето се мотаеш с тях, са откачени колкото си искат, а пък момичетата не са нищо друго освен курви. Викам ти, Кит..." После лицето й се пропука като жълт пергамент, през процепите изпълзяха цял рояк брьмбари-гробари и той пищя, докато тъмнината се разлюля, разнесоха се объркани викове и шляпащи кожени подметки, стъпки на хора, които бягат... светлини, ослепителни светлини, миризма на газ, и той отново беше в Чикаго, годината беше 1968, а някакви гласове припяваха: „Цял свят ни гледа! Цял свят ни гледа! Цял свят..."... после в канавката до входа на парка видя някакво момиче, облечено в дънков гащеризон с боси крака и дълга коса, пълна със стъкла; лицето й представляваше блещукаща кървава маска, черна под безсрамно ослепителната бяла светлина на уличните лампи; маска на смазано насекомо. Кит й помогна да се изправи на крака а тя се разпищя и се сгуши в него, защото от стелещия се газ изникна някакво извънземно  чудовище; широко ухилено същество с лъскави черни ботуши, предпазна жилетка и противогаз с рибешки очи, което държеше полицейска палка в едната си ръка, а в другата - спрей с парализиращ газ. Когато отмести маската и откри разгорещеното си лице, и двамата запищяха, защото това беше нещото или човекът, когото Кит Брейдънтьн чакаше и от когото винаги ужасно се бе страхувал. Това беше злокобният човек. Писъците на Брейдънтьн разкъсаха нишката на съня, така както силната топлина разрушава фините кристали,  и той се озова в Боулдър, щата Колорадо, в апартамент на Каниън Булевард; беше лято и беше горещо, толкова горещо, че дори да си само по гащи, по цялото ти тяло пак се стича пот; срещу теб стои най-красивото момче на света - високо, стройно, загоряло от слънцето, с лимоненожълти слипове, които нежно прилепват и очертават всяка гънчица на прекрасното му дупе; знаеш, че ако се обърне, лицето му ще прилича на ангелите на Рафаел и че оная работа му е като на коня на самотния рейнджър. Дий, Силвър! Откъде го набара тоя? На събрание за расизма в Колорадския университет или в някое заведение? На стоп ли го качи? Има ли значение? Ох, толкова е горещо, но има вода, цяла кана с вода, украсена с релефни изображения на странни фигури, а до нея - хапчето, не! ХАПЧЕТО!, което ще го отведе до Хъкслиленд, както го нарича този ангел, където движещият се пръст пише, без да се помръдва, където по изсъхналите дъбови дървета растат цветя и, Бога ми, каква ерекция издува гащите ти! Бил ли е друг път Кит Брейдънтън толкова възбуден, толкова готов да се люби?
- Ела в леглото - каза той на гладкия кафяв гръб,- ела в леглото и ме оправи, а после аз ще те обслужа, и то точно както обичаш.
- Първо изпий хапчето - отговаря онзи, без да се обръща. Взимаш хапчето, водата хладенее в гърлото ти, нещо става със зрението ти и ти се струва, че всички ъгли в стаята са малко по-големи или малко по-малки от деветдесет градуса. Улавяш се, че известно време очите ти са приковани във вентилатора върху евтиното бюро, а после се отместват по-нагоре към странно накъдреното огледало, което отразява теб самия. Лицето ти изглежда почерняло и подуто, но ти не се тревожиш - така ти се привижда от хапчето, ще да е само от ХАПЧЕТО!!!!!
- Трипс - мърмориш си, - о, Боже, капитан Трипс, а аз съм то-о-олкова възбуден...
Момчето хуква. Погледът ти се плъзва по гладките му бедра и смъкнатите слипове, после се отмества нагоре, към гладкия потъмнял от слънцето корем, после още по-нагоре, към гърдите без нито един косъм; накрая се плъзва по слабичкия, жилест врат и се спира на лицето... но това е неговото лице - мършаво, щастливо, свирепо ухилено, не лице на ангел на Рафаел, а на дявол на Гоя; от празната кухина на всяко око наднича главата на усойница; ти пищиш, а той се приближава, шепнейки: „Трипс, мили капитан Трипс..."
Следваха тъмнина, лица и гласове, които не си спомняше; накрая се оказа в малката къща, построена със собствените му ръце в покрайнините на Маунтън Сити. Защото голямата революционна вълна, погълнала страната, отдавна бе отминала; повечето от амбициозните тогава младоци се бяха превърнали в стари престъпници с посивели бради; преградата на носовете им отдавна бе проядена от кокаина; това, гълъбче, си е чиста катастрофа. Историята с момчето се бе случила много отдавна, а когато живееше в Боулдър Сити, самият Кит Брейдънтьн беше все още момче.
Боже мой, умирам ли?
Прогони мисълта със смъртен ужас; горещи вълни заливаха мозъка му, сякаш в главата му бушуваше пясъчна буря. Изведнъж забързаното му, плитко дишане замря - някъде долу, отвъд затворената врата на спалнята, дочу шум.
В първия миг Брейдънтьн помисли, че е сирена на пожарна или на полицейска кола. С приближаването си звукът се усили; на заден план»се чуваха тежки, отсечени стъпки, които прекосиха антрето, сетне дневната, а после така затопуркаха нагоре по стълбите, сякаш цяло племе диваци бягаха панически.
Кит се отпусна назад на възглавницата, лицето му се опъна в предсмъртна маска, очите му се облещиха като палачинки насред подпухналото му почерняло лице. Осъзна, че това не е никаква сирена, а писък - висок и протяжен, какъвто не може да се изтръгне от никое човешко гърло, писък на горски дух или на някакъв черен Херон, дошъл да го пренесе с лодката си през реката, която дели земята на живите от земята на мъртвите.
Сега тичащите стъпки трополяха право към него през антрето на горния етаж; дъските стенеха, скърцаха и негодуваха под тежестта на безмилостните, износени токове на ботушите. Кит Брейдънтьн изведнъж разбра кой идва и нададе пронизителен писък; вратата рязко се отвори и мъжът с изтърканото дънково яке влетя в стаята; на лицето му грееше усмивка на убиец, сякаш святкаха ножове; изражението му бе щастливо като на побъркан Дядо Коледа; във високо вдигнатата си дясна ръка той размахваше поцинкована кофа.
- ХЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЙИИИИИИИИИИИИИИ!
-  Не! - изпищя Брейдънтьн и уплашено скри лице в шепите си. - Не! Неее...!
Кофата се наклони малко напред и водата се изля, за миг струята сякаш увисна сред жълтата светлина на лампата като най-големия необработен диамант във вселената, и през нея Кит видя тъмното лице на мъжа, отразено и преобразено в лицето на безбожно ухилен трол, който току-що е изпълзял от най-черната и най-ужасната дупка на ада, за да се втурне на земята; после водата се изсипа върху него, толкова студена, че подутото му гърло в миг отново се разтвори; болният така рязко пое въздух, че с едно конвулсивно движение изрита завивките си чак в другия край на леглото, така че сега свободно можеше да се извива и мята; остри спазми - сякаш диво препускащи хрътки - раздираха цялото му тяло.
Изпищя. И още веднъж. После се отпусна треперещ; трескавото му тяло бе мокро от глава до пети, главата му пулсираше, а очите му бяха широко отворени. Гърлото му отново се превърна във възпалена цепнатина и трябваше отчаяно да се бори за глътка въздух. Втресе го и тялото му настръхна.
- Знаех си, че това ще те разхлади! - изрева с бодър глас човекът, когото Кит познаваше като Ричард Фрай. Кофата издрънча, докато Фрай я оставяше на пода.
- Казах ли ти, казах ли ти, знаех си, че туй ще да оправи работата, шефе!   Сега, скъпи ми приятелю,  идва ред на благодарностите, безкрайни благодарности от твоя страна към мен. Благодариш ли ми? Не можеш да говориш? Не? И все пак зная - дълбоко в себе си чувстваш, че можеш, - И-и-и- Я-Я-Я!
Мъжът подскочи във въздуха като Брус Лий в героичен кунгфу екшън - с разтворени колене - и за миг сякаш увисна точно над Кит Брейдънтън, както увисна и водата: сянката му легна върху мокрото горнище на пижамата на Брейдънтън и болният изписка немощно. После Ричард Фрай се приземи върху него, набучвайки го като вилица - коленете му се забиха чак под мишниците на Брейдънтьн, лицето му пламтеше като факла в подземие от готически роман.
-  Трябваше да те посъбудя, драги ми господине - каза Фрай. - Не ми се щеше да ме напуснеш, без да сме си побъбрили.
- ...махни... махни... махни се от мен...
-  Не съм върху теб, приятелю. Просто си вися над теб. Точно като големия, невидим свят.
Брейдънтьн, почти припаднал от страх, само изпухтя, потръпна и отмести втренчения си поглед от това весело лице с неясни очертания.
-  Трябва да си поговорим за кораби, тюлени и смола за запушване на пробойни и дали пчелите имат жило. Както и за документите, които трябва да си ми приготвил, за колата и за ключовете от колата. В твоя гараж има всичко на всичко един шевролет пикап, а аз знам, че е твой, Кити-Кити, та какво ще кажеш по въпроса?
- ... те... документите... не мога., не мога да говоря... - Кит отчаяно се опитваше да си поеме въздух. Зъбите му тракаха като малки птички, които цвъртят в някое дърво.
-  Съветвам те да проговориш - рече Фрай и размаха палци. Те бяха с двойни стави, както и всичките му пръсти, и той ги кривеше назад-напред под всевъзможен ъгъл; тези движения като че ли напълно опровергаваха законите на биологията и физиката. - Защото, ако не проговориш, ще окача сините ти очета на ключодържателя си, а ти ще трябва да обикаляш преизподнята с куче-водач.
Притисна очите на Брейдънтън с палци и Кит безпомощно се отдръпна назад на възглавницата.
- Ако ми кажеш къде са, ще ти оставя хапчета, които ще те излекуват - предложи Фрай. -- Всъщност дори ще те изправя, за да можеш да ги глътнеш. Ще те оправят, братко. Те са хапчета за всичко.
Брейдънтън, който сега трепереше не само от страх, но и от студ, се насили да изрече през чаткащите си зъби:
- Документите... са на името на Рандал Флаг. Намират се в скрина на долния етаж. Под... фотохартията.
- А кола?
Брейдънтън напрегна всичките си сили, за да се съсредоточи. Беше ли намерил кола на този човек? Всичко това му беше толкова далечно; огънят на треската изтикваше действителността на заден план, а и явно бе сторил нещо с мисловния му процес - цели файлове от паметта му липсваха. Цели отрязъци от миналото му бяха като изгорен дек с димящи жици и почернели релета. Вместо колата, за която този ужасен човек искаше да знае, в съзнанието му изскочи първата кола, която беше имал - студебейкър, модел 1953, със заострена предница, която бе боядисал розова.
Фрай нежно запуши устата на Брейдънтън с едната си ръка, а с другата прещипа носа му. Болният се замята. Изпод ръката на Фрай излизаше несвързано ломотене. Той отдръпна и двете си ръце и попита:
- Това помогна ли ти да си спомниш? Колкото и да е странно, помогна.
- Кола... - каза Кит, лъхтейки като куче. В миг светът се завихри,  после се успокои отново  и  Брейдънтън беше в състояние да продължи. - Колата е паркирана... зад бензиностанцията... точно на излизане от града. Шосе № 51.
- На север или на юг?
- Ю... ю...
- Да, ю! Схванах. Карай нататък.
-   Покрита с брезент.  Бу... бу... буик. Номерата са на предната седалка. Документи на името на... Рандъл Флаг.
Той отново взе да пъхти; не можеше да каже или да направи нищо повече, освен да гледа Фрай с тъпа надежда.
- А ключовете?
- Изтривалката. Под...
Задните части на Фрай прекратиха всякакви по-нататъшни излияния от страна на Брейдънтън, настанявайки се на гърдите му. Той се намести така удобно, сякаш беше на гости у приятели и се люлееше в хамак; изведнъж Брейдънтън вече изобщо не можеше да диша, дори и слабо.
С последния си дъх той изрече само една дума:
- ... моля...
- Благодаря ти - промълви Ричард Фрай/Рандал Флаг с хладна усмивка. - Кажи „лека нощ", Кит.
Не можейки да говори, Кит така бясно въртеше очите си, че само бялото се виждаше.
- Не ме споменавай с лошо - меко каза зловещият човек, поглеждайки го отгоре. - Просто сега се налага да бързаме. Карнавалът се открива по-рано от очакваното. Започват всички състезания - „Стреляй, докато спечелиш" и „Колелото на съдбата". А на мен тази вечер ми върви, Кит. Усещам го, усещам го много силно. Значи трябва да бързаме.
Бензиностанцията „Коноко" беше на два километра и половина и докато стигне дотам, стана три и петнайсет сутринта. Навън бе излязъл вятър и виеше по улиците; по пътя си Рандал Флаг видя труповете на три кучета и един човек, облечен в някаква униформа. На небето звездите светеха ярко и студено - светли искри по тъмната кожа на вселената.
Брезентът, с който беше покрит буикът, бе здраво привързан към забити в земята колчета и плющеше под напора на вятъра. Когато Флаг измъкна колчетата, платнището отлетя в нощта като огромен кафяв призрак; движеше се на изток. Въпросът бе самият той накъде ще се движи?
Стоеше до добре запазения буик, модел 1975 година - тук всички коли бяха в добро състояние, защото мястото бе сухо и те не ръждясваха - и душеше нощния въздух като койот. Въздухът бе изпълнен с аромат на пустиня, който се усеща отчетливо само нощем. Единствен буикът беше цял сред цялото това гробище от автомобилни чаркове, които напомняха на колосите на остров Пасха, самотни сред вятъра и тишината. Изоставен двигател. Автомобилен мост, като щангата на някое спортистче. Купчина гуми, в които вятърът свиреше така, сякаш бухаше бухал. Напукано стъкло. И какво ли още не.
Най-лесно му беше да мисли, заобиколен от подобни "кулиси". На такава сцена всеки можеше да играе Яго.
Заобиколи буика и прекара ръка по назъбения капак на купчината желязо, която може и да е била мустанг едно време. "Хей, ти, малка кобро, не знаеш ли, че ще ги свършиш..." - тихичко си пееше той. Ритна един огънат радиатор с прашния си ботуш и пред него грейна шепа скъпоценни камъни, които така блещукаха, сякаш му намигаха; рубини, смарагди, перли с големината на гъше яйце, диаманти като звездите на небето. Щракна с пръсти. Те изчезнаха. А той накъде да изчезне?
Вятърът виеше през счупеното прозорче на стар плимут, а вътре шумоляха животинки.
Наблизо прошумя нещо друго. Флаг се обърна - беше Брейдънтън, само по невъзможни жълти слипове; шкембето му бе увиснало над ластика на слиповете, като застинала за миг лавина. Брейдънтън се приближаваше към него през купищата старо желязо на Детройт. Някаква пружина прободе крака му - сякаш го приковаха на кръста, но от раната не потече кръв. Пъпът му се блещеше като черно око.
Мрачният човек щракна с пръсти и Брейдънтън изчезна.
Той се ухили и закрачи към буика. Опря глава в извивката на покрива над дясната предна врата. Времето си минаваше. Изведнъж се изправи, все още ухилен. Знаеше къде ще отиде.
Седна зад волана и натисна педала за газта няколко пъти, за да качи бензин в карбуратора. Моторът се съживи и стрелката на горивомера достигна максималното си положение. Флаг потегли и обиколи бензиностанцията; предните му фарове за миг осветиха още два смарагда - очите на котка, които светеха предпазливо иззад високата трева край дамската тоалетна. Котката бе налапала омаломощена малка мишка. При вида на ухиленото като луна лице, което се бе подало от предния ляв прозорец на колата, тя изпусна лакомството си и побягна. Рандал се разсмя високо на глас -както се смеят хората без тревоги, които си мислят само хубави неща. Там, където алеята на бензиностанцията се включваше в магистралата, той зави надясно и потегли на юг.

32.
Някой бе забравил отворена вратата между „Строг режим" и оттатъшното отделение на затвора; коридорът със стоманени стени действаше като естествен усилвател - превръщаше монотонните крясъци, които непрестанно ехтяха от сутринта, в чудовищна дандания; Лойд Хенрайд помисли, че смазан от шума и от съвсем естествения си страх, ще откачи напълно и окончателно.
- Майко! - отекваше нечий дрезгав рев. - Ма-а-айко-о-о! Лойд седеше с кръстосани крака на пода на килията. И
двете му ръце бяха омазани с кръв - сякаш бе надянал червени ръкавици. Светлосинята памучна затворническа риза също бе изцапана, защото често се бършеше в нея - искаше да направи възможно най-голямо впечатление. Беше десет часа преди обед на 29-ти юни. Около седем тази сутрин забеляза, че предният крак на леглото е разхлабен, и оттогава се опитваше да отвърти болтовете, които го стягаха към пода и към пружината. Нямаше друг инструмент освен собствените си нокти, а досега бе успял да извади пет от шестте болта. В резултат на това сега пръстите му приличаха на сурова кайма. Шестият болт се бе оказал костелив орех, но на Лойд вече започваше да му се струва, че някак си ще се справи и с него. Не мислеше какво ще прави след това. Единственият начин да се предпазиш от дивата паника е да не мислиш.
- Ма-а-айко-о-о!
Лойд скочи на крака и по пода на килията закапаха капки кръв от наранените му, пулсиращи пръсти; очите му святкаха гневно, той стисна здраво решетката, промуши глава колкото се може по-навън и закрещя:
- Затваряй си устата, бе, педераст! Млъквай, че направо откачам!
Последва дълга пауза. Лойд й се наслаждаваше, така както едно време се наслаждаваше на горещия сандвич със сирене "Макдоналдс". „Тишината е злато" - винаги бе смятал тази поговорка за чиста глупост, но май не беше чак толкова тъпа.
- МААААЙКОООО! - отново се надигна гласът в металното гърло на коридора и зави на умряло като сирена.
-  Боже! - промърмори Лойд. - Боже мили! МЛЪКВАЙ! МЛЪКВАЙ! МЛЪКВАЙ, БЕ ТЪПАНАР ЗАГУБЕН!
- МАААААААЙКОООООООООО!
Лойд се върна при крака и ожесточено се нахвърли върху него; трябваше да се занимава с нещо, което да поглъща вниманието му, затова се опитваше да не мисли за пулсиращата болка в пръстите и да не допуска в главата си никакви мисли. Опита се да си припомни кога за последен път видя адвоката си. Преди три дни? Да. На следващия ден онази гад Матьрс го изрита в топките. Двама пазачи пак го отведоха в стаята за срещи и Шокли, който беше на вратата, пак го поздрави:
- А, ей го тоя, отворения мухльо. Как си, мухльо? Няма ли пак да кажеш нещо умно?
После отвори уста и кихна право в лицето на младежа, заливайки го като фонтан с гъста храчка.
-  Ето ти малко хрема, тъпако; всички я карат, начело с коменданта, а пък аз вярвам в равното разпределение на благата. В Америка всички имат право да пипнат хрема, дори кирливите скапаняци като тебе.
После го въведоха вътре; Девинс изглеждаше като човек, който се опитва да скрие добрата вест от страх да не се окаже, че изобщо не е добра.
- Съдията, който гледа делото, е на легло от грипа. Двама други съдии също  са  пипнали заразата,  която се шири наоколо, така че останалите съдебни заседатели също са разпуснати. Може би ще успеем да отложим издаването на присъда. Стискай палци - каза той.
- Кога ще узнаем? - попита Лойд.
- Най-вероятно в последния момент. Ще те известя, не се притеснявай.
Но не го бе виждал оттогава. Сега, като се замисляше, адвокатът също подсмърчаше и...
- Оооооо, Господи!
Пъхна пръстите на дясната ръка в устата си и усети вкуса на кръвта. Дяволският болт се беше пораздвижил, значи ще му види сметката и на него. Дори оня загубеняк, дето крещеше в дъното на коридора, вече не го дразнеше... или поне не толкова много. Няма начин да не го извади. После просто ще почака да види какво ще стане. Седна да си почине и отново лапна пръстите си. Смяташе да разкъса ризата на парцали и като извади последния болт, да се превърже.
- Майко, тук ли си?
- Да ти кажа ли какво да направиш с майка си? – изломоти Лойд.
Същата вечер, когато говори с Девинс за последен път, започнаха да извеждат болните затворници, или по-точно да ги изнасят - обръщаха внимание само на най-тежко болните, Траск, мъжът в килията отдясно, отбеляза, че надзирателите също са бая сополиви.
-  Може и да намажем нещо от тая работа - рече тогава той.
- Какво? - попита Лойд.
- Де да знам.
Траск беше кльощав, с лице на копой. В отделението за строг режим изчакваше разглеждането на делото си по обвинение във въоръжен грабеж и нападение със смъртоносно оръжие.
- Отложиха го. Де да знам - бе казал той.
Траск криеше под дюшека си шест цигари с марихуана и за да разбере какво става навън, подкупи с четири от тях един от надзирателите, който все още изглеждаше здрав. Онзи каза, че народът бяга от Финикс накъдето му видят очите. Болестта се ширела навсякъде и хората гинели като мухи. Правителството обещавало, че скоро ще бъде открита ваксина, но повечето мислели, че това е лъжа. По много калифорнийски радиостанции се говорели страшни неща - за военен режим, за армейска блокада, за вилнеещи въоръжени специални части; носели се слухове, че хората умират с десетки хиляди. Нямало да се изненада, ако научи, че дългокосите откачени комунисти са сложили нещо във водата и грипът е тръгнал оттам.
Надзирателят обясни, че сега се чувства добре, но веднага щом свърши смяната, директно се изнася. Чул, че до утре сутринта военните ще блокират федералните шосета № 17 и № 80 и междущатското шосе № 1, затова смятал да натовари жената и детето в колата, заедно с всичката храна, която успее да докопа, и да остане в планината, докато цялата втория приключи. Горе имал къщичка и щял да пусне куршум в главата на всеки, който се приближи на повече от трийсет метра.
На следващата сутрин Траск подсмърчаше и се оплака, че го тресе. Чак пелтечеше от страх, спомни си Лойд, продължавайки да смуче пръстите си. Пищеше след всеки пазач да го разкарат от това шибано място, преди да се е разболял наистина или кой знае какво. Те въобще не го бяха погледнали, не поглеждаха и останалите затворници, недоволни като гладни лъвове в клетка. Чак тогава започна да се страхува. Обикновено на етажа имаше двайсетина различни пазачи по всяко време. Тогава защо бе видял само четирима-петима по коридора?
От този ден нататък - 27-и юни, ядеше само половината от порцията, която му хвърляха през решетката, и запазваше останалата част - скъпоценни трошици - под дюшека на леглото си.
Вчера Траск изведнъж започна да се гърчи конвулсивно. Лицето му почерня като асо спатия и той умря. Лойд дълго и лакомо гледа полуизядения му обяд, но нямаше как да се пресегне чак дотам. Следобед на етажа все още имаше няколко пазачи, но те вече не отнасяха в лечебницата никого, дори и най-тежко болните. Може би там те и без това умираха, та комендантът бе решил да си спести усилията. Никой не дойде да прибере тялото на Траск.
Късния следобед Лойд прекара в дрямка. Когато се събуди, коридорите на отделението за строг режим бяха празни. Не донесоха и вечеря. Сега вече наистина се вдигаше шум като в зоологическа градина. Лойд не можеше да се похвали с особено богато въображение, затова не знаеше каква какофония би настъпила, ако всички килии в отделението са пълни. Нямаше никаква представа колко от затворниците са все още живи, за да крещят и да си искат вечерята, защото ехото създаваше впечатлението, че са много повече, отколкото всъщност бяха. Със сигурност знаеше две неща — отдясно тялото на Траск събира мухи, а килията отляво е празна. Последният й обитател - чернокож младеж, който се правеше на важен и лежеше тук, защото нападнал възрастна дама да я ограби, но вместо това я убил - отдавна го бяха отнесли в лечебницата. На отсрещната страна се виждаха две празни килии и висящите крака на един мъж, който беше затворен за убийство на жена си и зет си в игра на покер с мизерни залози. Покерджийският убиец, както му викаха тук, сигурно бе използвал колана си, за да напусне тоя свят, или ако са му го взели преди това - собствените си панталони.
По-късно същата вечер, след като осветлението се включи автоматично, Лойд хапна от боба, който пазеше отпреди два дни. Беше ужасен на вкус, но все пак яде от него. После пи
вода от тоалетната чиния, сви се на леглото с колене, опрени в гърдите и запроклина Поук, задето го забърка в такава каша. Поук беше виновен за всичко. Що се отнася до него самия, той никога не бе имал амбицията да се замесва в нещо по-сериозно.
Лека-полека виковете на гладните стихнаха; Лойд предположи, че не е единственият, който е скътвал по нещо за всеки случай. Само че онова, което имаше, не беше много.
Ако наистина бе смятал, че ще стане така, щеше да оставя повече. В подсъзнанието му се въртеше една мисъл, която искаше да забрави. Сякаш зад всичките му мисли плющяха завеси, които криеха нещо - изпод завесите се виждаха само нещастните му кльощави крака. Но на Лойд не му се искаше да види останалата част. Защото краката принадлежаха на олюляващо се, измършавяло тяло, чието име е ГЛАД.
- О, не - рече си Лойд. - Ще дойде някой. Непременно ще дойде. Просто няма начин.
Но все му идваше наум за заека. Въобще не можеше да избяга от тази мисъл. Беше го спечелил заедно с клетката от лотария в училище. Баща му изобщо не беше съгласен да гледат заек, но Лойд обеща сам да се грижи за него и да отделя от джобните си пари, за да му купува храна. Обичаше го и наистина се грижеше за животинчето. Но само в началото. Бедата беше, че паметта му изневеряваше след известно време. Винаги ставаше така. И един ден, както нехайно се люлееше на автомобилната гума, която висеше на хилавия клен зад разнебитената им къщурка в Маратън, щата Пенсилвания, изведнъж скокна като пружина - сети се за заека. Не се беше сещал за него от... ами повече от две седмици. Просто съвсем му се бе изплъзнало от ума.
Изтича до барачката, прилепена към хамбара - беше лято, точно като сега, а когато пристъпи вътре, острата миризма от заека му подейства като юмрук в лицето. Козинката, която толкова обичаше да гали, сега бе слепнала и мръсна. В кухините, които някога бяха прекрасни розови заешки очи, сега бъкаха бели ларви. Лапичките му бяха разкъсани и окървавени. Тогава Лойд си каза, че са такива, защото зайчето е драскало, драскало, опитвайки се да избяга от клетката, и несъмнено бе така, но някакъв подъл вътрешен глас му нашепваше, че почти мъртво от глад то може би се е опитало да се самоизяде.
Изнесе го навън, изкопа дълбока дупка и го погреба заедно с клетката. Баща му нищо не попита, сигурно дори беше забравил, че синът му има заек - Лойд не беше кой знае колко умен, в сравнение с татко си обаче бе титан на мисълта - само че момчето никога не забрави случилото се. Винаги го бяха тормозили особено ясни сънища и смъртта на зайчето се появяваше в поредица ужасни кошмари. А сега споменът изплува, докато Лойд седеше на леглото със свити крака и си казваше, че някой ще дойде, просто няма как да не дойде непременно ще дойде някой, за да го пусне на свобода. Не беше болен от грипа, наречен „капитан Трипс"; просто беше гладен. Както е бил заекът. Точно като него.
Снощи заспа след полунощ, а тази сутрин се захвана с крака на леглото. И сега, гледайки разкървавените си пръсти, го изпълни нов ужас при спомена за лапите на заека, чиято смърт не бе желал.
***
Около един часа на обяд на 29-ти юни успя да свали крака. Последният болт бе поддал със смешна лекота; кракът изтрополи на пода на килията, а Лойд просто го гледаше и се питаше за какво, по дяволите, му е притрябвал. Желязото беше дълго около метър.
Взе го, отиде в предната част на килията и разярено зачука с него по синкавата стоманена решетка, сякаш удряше гонг.
-  Ей! - крещеше той, опитвайки се да надвика плътния метален звън. - Ей, искам навън! Искам да се разкарам от това шибано място, ясно ли ви е? Ей, мамка му, ееей!
Спря и се заслуша в заглъхващото ехо. За миг настъпи пълна тишина, а после от долния етаж долетя възторжен дрезгав отговор:
- Мамо! Тук долу, мамо! Тук съм, долу!
- Боооже\ — изрева Лойд и запрати крака в ъгъла. Мъчи се с часове, едва «е си изпочупи пръстите, за да събуди оня задник.
Седна на леглото, повдигна дюшека и извади парче корав хляб. Дълго се пита дали да прибави към него и шепа фурми; после си каза, че трябва да ги пази, но все пак извади и тях. Лапаше ги една по една, като кривеше лице, и остави хляба за накрая, за да премахне от устата си лигавия, сладникав вкус.
Като привърши с оскъдния, така наречен обяд, без никаква определена мисъл се насочи към десния ъгъл на килията.
Погледна надолу и сподави писък на отвращение. Траск бе проснат напряко на леглото и краката му висяха отстрани, крачолите на панталоните леко повдигнати. Над затворническите пантофи, които раздаваха тук, се виждаха голите му глезени. Голям плъх със загладена козина използваше случая да обядва. Противната розова опашка беше прилежно завита около сивото му тяло.
Лойд отиде в другия край на килията си и взе крака. Върна се и за миг остана неподвижен, питайки се дали плъхът няма да го види и да реши да се премести на някое не толкова оживено място. Но гадината беше с гръб към него - или поне така изглеждаше - и дори не подозираше за присъствието му.
Той премери разстоянието на око и прецени, че кракът ще свърши идеална работа.
Изсумтя и го запрати с все сила. Желязото размаза плъха върху крака на мъртвеца и той тупна на земята. Плъхът лежеше замаян до него и дишаше едва-едва. По мустаците му имаше капки кръв. Риташе със задните си крака, сякаш малкият миши мозък му казваше да бяга, но някъде по гръбначния стълб сигналите съвсем се объркваха. Лойд го удари още веднъж и го уби.
- На ти, шибан плъх такъв - рече му той.
Остави крака на земята и се повлече към леглото си. Беше разгорещен и уплашен и му се плачеше. Извърна се и кресна през рамо:
- Как ти харесва плъхския рай, бе, шмиргел?
- Майко! - отвърна му щастливо познатият глас. - Ма-а-айко-о-о!
- Млъквай! — изрева Лойд. - Не съм майка ти! Майка ти прави минети в някой бардак в Задник, щата Индиана!
- Мамо? — в гласа се промъкнаха нотки на съмнение. После замлъкна.
Лойд захлипа. Докато плачеше, триеше очи с юмруци като малко момче. Искаше сандвич с шницел, искаше да говори с адвоката, искаше да се махне оттук.
Най-накрая се изпъна на леглото, покри очи с ръка и започна да мастурбира - хубав начин да се приспиш, не по-лош от кой да е друг.

Когато отново се събуди, беше пет часът сутринта и в отделението „Строг режим" цареше мъртва тишина. Със замъглен поглед Лойд се измъкна от леглото, което сега се накланяше напред като пияница, защото му липсваше опора. Затворникът се подготви за писъците „майко!" и заудря по решетката, както готвачът във ферма вика наемните работници за вечеря. Вечеря. Ето ти една дума, от която едва ли има по-хубава! Пържоли, пържени картофи, рибен сос, пресен грах, мляко, в което да сипваш шоколадов сироп, докато лъжичката застане изправена. И огромна, огромна купа от любимия стар ягодов сладолед за десерт. Не никоя друга дума не може да се сравни с „вечеря".
- Ей, има ли някой? - изкрещя Лойд с треперещ глас. Никакъв отговор. Дори познатият писък „майко!" В този момент дори би му се зарадвал. Присъствието на лудите е за предпочитане пред присъствието на мъртвите.
Хвърли железния крак на пода и той изтрещя; после се запрепъва към леглото, вдигна дюшека и прегледа провизиите. Оставаха му две филии хляб, две шепи фурми, нагризана пържола и парче наденица. Раздели наденицата на две и изяде по-голямата част, но тя само му отвори апетит, и то вълчи.
- Стига толкова - прошепна той; после нагълта пържолата, наричайки се с всички обидни имена, които му хрумваха, и си поплака още. Ще си умре тук, както заекът умря в клетката и както умря Траск.
Траск.
Дълго и умислено наблюдава как мухите кръжат над тялото, после кацат и отлитат. За тях лицето на стария Траск беше като Лосанжелеското международно летище. След много, много време Лойд взе железния крак, отиде до решетката и се опита да примъкне плъха в своята килия.
Когато го придърпа достатъчно близо, коленичи и го вмъкна в своята килия. Хвана го за опашката и дълго време гледа полюшващото се тяло. После го скри под дюшека, където нямаше да го лазят мухи, слагайки мършавото телце далеч от другата храна. Дълго се взира в плъха, преди да отпусне дюшека, който милостиво скри гледката.
- За всеки случай - пошепна Лойд Хенрайд сред тишината. - Само за всеки случай.
После се покачи в другия край на леглото, подпря брада на коленете си и остана неподвижен.

33.
В мига преди да изгаснат светлините, часовникът над вратата в канцеларията на шерифа показваше осем и двайсет и две.
Ник Андрос четеше бестселъра, който си купи от дрогерията - книгата беше готически роман за някаква гувернантка, която се страхува, че в самотното имение, където трябва да преподава на синовете на красивия господар, има призрак. Макар да не беше стигнал и до средата, Ник вече знаеше, че призракът всъщност е съпругата на красивия господар, която може би е заключена на тавана и е съвсем побъркана.
Когато спря токът, сърцето му подскочи и един глас от дълбините на съзнанието - оттам, където на скрито чакаха кошмарите, които го тормозеха всеки път, щом заспи -прошепна: „Той идва за теб... вече е тръгнал, някъде по пътищата на нощта... по скритите пътища... зловещият човек..."
Захвърли книгата на масата и излезе на улицата. Макар последната дневна светлина още да не се бе стопила в небето, вече съвсем се смрачаваше. Не светеше нито една улична лампа. Флуоресцентните тръби на дрогерията, които преди блестяха денонощно, сега също бяха угаснали. Тихото бръмчене на изолаторите по стълбовете на далекопроводите също бе изчезнало - Ник установи това, като допря ръка до единия, но усети само дървото. Вибрациите, които до известна степен заместваха звука за него, бяха престанали.
В канцеларията имаше шкаф, в който държаха разни полезни вещи - вътре имаше и свещи, дори може би цяла кутия, но мисълта да запали свещ не успокояваше Ник кой знае колко. Токът спря и това много го разстрои; той дълго стоя с поглед, обърнат на запад, безмълвно молейки се на светлината да не го изоставя в това тъмно гробище.
Но тя все пак си отиде. В девет без десет Ник вече не можеше да се залъгва, че небето все още е поне мъничко светло; върна се в канцеларията и затьрси пипнешком шкафа със свещите. Тъкмо проверяваше съдържанието на една полица, когато вратата зад гърба му се отвори с трясък и преплитайки крака, в стаята влезе Рей Бут; лицето му беше черно и подпухнало, а пръстенът от Луизианския университет все още блестеше на пръста му. Той се беше крил в гората край града точно една седмица - от нощта на 22-и юни. На 24-ти сутринта се разболя, а тази вечер гладът и страхът за живота го накараха да се върне в града, където не срещна никого, освен онова дяволско глухонямо момче, което беше виновно за цялата каша. Беше го видял да прекосява градския площад наперено като същински шериф, сякаш притежаваше този град, където Рей бе живял почти цял живот; на дясното му бедро висеше шерифски пистолет. Сигурно си мислеше, че наистина е господар тук. Рей подозираше, че ще умре от болестта, която умори всички останали, но първо щеше да покаже на тоя проклет тъпак, че е кръгла нула.
Ник беше с гръб към вратата и дори през ум не му минаваше, че може вече да не е сам в канцеларията на Бейкър, докато ръцете се сключиха около врата му. Той изпусна кутията, която току-що бе открил; по целия под се разпиляха натрошени восъчни свещи. Преди да успее да се опомни от първоначалния ужас, Ник вече беше почти удушен; изведнъж се почувства напълно сигурен, че тъмното същество от сънищата му е оживяло - някакъв демон от дъното на ада, който бе впил люспестите си пръсти във врата му веднага щом угасна токът.
Рязко и инстинктивно хвана ръцете, които го душаха, и се опита да се освободи от тях. В дясното си ухо усещаше топъл дъх, но не чуваше нищо. Хъркайки, едва успя да си поеме въздух, и желязната хватка отново се стегна.
Двете фигури се полюшваха в мрака, сякаш танцуваха. Рей Бут чувстваше, че от борбата с хлапето силите му отмаляват. Главата му пулсираше от болка. Ако не довърши бързо глухонямото, въобще няма да успее. Стисна хилавия му врат с всичката сила, която му беше останала.
На Ник му се стори, че светът се отдалечава. Болката в гърлото, най-напред остра, сега беше притъпена и далечна -дори приятна. Той силно настъпи с ботуша си нападателя по единия крак, като същевременно се отпусна върху огромния мъж с цялата си тежест. Бут отстъпи назад и кракът му попадна върху една свещ. Тя се търкулна и двамата се строполиха на пода един върху друг, Ник все още с гръб към Рей. Ръцете най-после освободиха шията му.
Младежът се претърколи настрани, дишайки с мъка. Всичко наоколо изглеждаше далечно и сякаш плуваше, освен болката, която бавно започваше да пулсира отново. В гърлото си усещаше кръв.
Чиято и да беше, огромната, изгьрбена сянка се опитваше да се изправи на крака. Ник се сети, че има пистолет, и посегна към него. Напипа го, но не можа да го освободи. Беше си закачил някак си за кобура. Дърпаше го с все сила, обезумял от паника. Пистолетът изгърмя. Куршумът го одраска по бедрото и се заби в пода.
Сянката се нахвърли отгоре му като безпощадната съдба.
Глухонемият остана без дъх; към лицето му се протегнаха огромни бели пръсти и понечиха да се впият в очите му. На бледата лунна светлина забеляза червено сияние на едната пъка и изненаданите му устни се раздвижиха в тъмното, произнасяйки безмълвно „Бут!". С дясната си ръка продължаваше да дърпа пистолета. Почти не усещаше парещата болка по цялото си бедро.
Единият палец на Рей Бут се заби в дясното му око. Ужасна болка раздра главата му. Най-сетне успя да измъкне пистолета. Грубият мазолест пръст натискаше с все сила очната му ябълка и се въртеше насам-натам.
От устата на глухонемия се изтръгна странен писък, който едва ли беше по-силен от шепот. Ник заби пистолета в мекото тяло на Бут. Дръпна спусъка, чу се приглушено „Бум!" и почувства само силния откат, от който се разтърси цялата му ръка. От дулото на пистолета изскочи пламъче и миг по-късно Ник усети миризма на барут и обгорял плат. Нападателят се вцепени за миг, после се строполи върху него.
Плачейки от болка и ужас, Ник отблъсна с все сила тежкото тяло от себе си и то полупадна, полу се свлече настрани. Ник изпълзя отдолу, притискайки ръка към нараненото си око. Дълго лежа на пода; гърлото му пламтеше. Главата го болеше така силно, сякаш слепоочията му бяха безмилостно притиснати от гигантско менгеме.
След известно време заопипва пода наоколо, намери свещ и я запали със запалката, която стоеше на бюрото. Слабият жълтеникав пламък освети тялото на Рей, проснато по очи на пода. Приличаше на мъртъв кит, изхвърлен на сушата. От изстрела отстрани на ризата му беше останал черен кръг с Големината на палачинка. На пода имаше цяла локва кръв. Огромна и безформена на колебливата, мъждукаща светлина на свещта, сянката на Рей се простираше чак до отсрещната стена.
Стенейки, Ник се запрепъва към малката баня, все още притиснал ръка към окото си; погледна се в огледалото. Измежду пръстите му се процеждаше кръв и макар никак да не му се искаше, отпусна ръка. Не беше съвсем сигурен, но може би освен глухоням, вече беше и сляп.
Върна се в канцеларията и ритна безжизненото тяло на пода.
„Ти ме подреди така - обърна се той към мъртвия. - Първо ми изби зъбите, а сега ми извади окото. Доволен ли си? Щеше да ми извадиш и двете, ако бе имал възможност, нали? Щеше да ми отнемеш очите и да ме оставиш глух, ням и сляп в свят пълен с мъртъвци. Как ти се струва, а, простако?"
Отново ритна Бут; кракът му потъна в мъртвата плът и Ник се почувства зле. Остана над тялото още миг, после отиде до кушетката, седна на нея и подпря брадичката с длани. Навън бе тъмно като в рог. Навън светлините на света полека-лека си отиваха.

34.
От много време, вече дни наред (колко дни? кой знае? във всеки случай не и Боклукчията) Доналд Мъруин Елбърт, известен на близките си приятели от тъмното училищно минало като Боклукчията, скиташе нагоре-надолу по улиците на Паутанвил, щата Индиана, като се опитваше да избяга от гласовете, кънтящи в ушите му, и прикривайки глава с ръце, отбягваше камъните, с които го замеряха разни призраци.
Здрасти, Боклучарник!
Хей, Боклукчийо, пипнах ли те, бе)Боклук! Пална ли някой хубав пожар тази седмица?
О, Боклук, какво каза старата дама Семпъл, когато й запали чека за пенсията?
Здрасти, Боклукче, искаш ли да си купиш малко керосин?
Как ти се стори шоковата терапия в Тер Оут, а Боклучарче?
Боклук
Абе, Боклучарник!
Понякога си казваше, че тези гласове не са истински, но друг път им крещеше да млъкнат само за да се убеди, че чува единствено своя глас, който отеква между къщите и витрините и подскача по сивите стени на автомивката „Жул-жул". Доналд работеше тук, а днес, 30-ти юни, седеше на прага и ядеше дебел сандвич с фъстъчено масло, желирано телешко, домати и горчица „Гулден Диабло". Наоколо не се чуваше никакъв друг глас освен неговия. Къщите и магазините отблъскваха ехото като нежелан гост и то отново се връщаше в собствените му уши. Понеже в Паутанвил, неизвестно как, не бе останал никой. Всички си отидоха... дали пък? Те винаги го бяха смятали за луд, а само един луд би си помислил, че освен него в родния му град няма жива душа. Но нефтените резервоари на хоризонта - огромни, бели и кръгли като купести облаци - все привличаха погледа му. Намираха се между Паутанвил и пътя за Гари и Чикаго; Доналд знаеше какво точно иска да направи и това вече не беше мечта. Беше лошо нещо, но не и мечта, а без друго нямаше да може да се възпре.
Опари ли се, Боклук?
Ей, Боклукчийо, не знаеш ли, че който си играе с огън, подмокря чаршафа?
Май нещо свирна покрай ухото му. Той подсмръкна, вдигна ръце, изпускайки сандвича си на земята, и се сви, за да избегне удара, но нямаше нищо; беше сам. Отвъд сивата стена на автомивката беше само щатската магистрала № 130 в Индиана, по която се стигаше до Гари, но първо се минаваше покрай огромните резервоари за нефт на Чийри Ойл Къмпани. Продължавайки да подсмърча леко, Доналд взе сандвича си от земята, колкото можеше поизчисти белия хляб от праха и отново го захапа.
Мечти ли бяха наистина? Едно време баща му беше жив, само че шерифът го пречука насред улицата срещу Методистката църква и цял живот трябваше да живее все с тази мисъл.
Абе, Боклук, шерифът Грийли пречука твоя старец насред улицата като куче; известна ли ти е тая работа, шантав тъпак такъв?
Уендъл Елбърт бил в кръчмата на О'Тул, избухнала свада, той имал пистолет и застрелял съдържателя; после се върна в къщи и уби двамата по-големи братя и сестрата на Боклукчията - о, Уендъл Елбърт беше странен тип с лош нрав и бе започнал да превърта доста преди тази нощ, а и всеки в града ще ви каже, че крушата не пада по-далеч от корена си - и щеше да гръмне и майката, само че Сали Елбърт се разпищя и избяга в нощта на ръце с петгодишния Доналд (който по-късно щеше да се прочуе като Боклукчия). Застанал на предните стълби, Уендъл Елбърт продължи да стреля по бегълците - куршумите свистяха покрай тях и се забиваха в асфалта, а при последния изстрел евтиният пистолет — Уендъл го бе купил от някакъв черньо в един бар на Стейт Стрийт в Чикаго - избухна в ръката му. Едно парче отнесе почти цялото му лице. Той тръгна по улицата, заслепен от стичащата се кръв, като продължаваше да пищи и да размахва остатъка от оръжието - барабанът бе сплескан и сцепен на две като остатък от пура-шега, която гръмва, като я запалиш. Точно пред Методистката църква се появи Грийли с единствената патрулна кола в града и му заповяда да не мърда и да хвърли оръжието на земята. Вместо това Уендъл Елбърт насочи остатъка от съботната изненада към шерифа, който или не забеляза, че барабанът й е смачкан, или не пожела да забележи, но така или иначе резултатът беше един и същ.
Той изпразни двата си пистолета в Уендъл Елбърт.
Ало, Боклук, още ли не си си изгорил ОНАЯ РАБОТА?
Огледа се да разбере кой бе извикал - по гласа приличаше на Карли Йейтс или на някой от неговата тайфа — само дето Карли беше хлапе, колкото и той самият.
Може би сега пак можеше да се нарича просто Дон Елбърт, вместо Боклукчията, точно както Карли Йейтс си беше просто Карл Йейтс, продавач на коли в могъщото представителство на „Крайслер-Плимут" тук, в града. Е, да, но Карл Йейтс вече го нямаше, нямаше никой, а и отсега нататък може би вече беше късно да става какъвто и да било.
* * *
Доналд вече не седеше опрян на стената на „Жул-жул", а се намираше на повече от два километра северно от Паутанвил по магистрала № 130, която се виеше пред него като миниатюрен модел на град от железница-игра. Резервоарите бяха на по-малко от километър; в едната си ръка носеше комплект инструменти, а в другата - двайсетлитрова туба бензин.
О, беше ужасно, но...
След като Уендъл Елбърт беше вече в гроба, Сали се хвана на работа в кафене „Паутанвил" и по едно време единственото съкровище, което й бе останало - Доналд Мъруин Елбърт, тогава ученик в първи или втори клас, започна да пали боклукчийските кофи и да бяга след това.
Момичета, внимание, идва Боклукчията, ще ви подпали роклите!
Ааааааа! Побъркаааааан!
Възрастните откриха кой е виновникът чак когато Дон вече беше в трети клас и шерифът дойде у тях, добрият стар Грийли; та може би така човекът, който пречука баща му пред Методистката църква, в крайна сметка му стана втори баща.
Ей, Карли, имам гатанка за теб - как така баща ти може да убие баща ти?
Не знам, Пийти, как?
И аз не знам, но е хубаво да си Боклукчията!
Хи-и-хи-и-ха-ха-ха-Хо-о-Хо-о-Хо-о!
Дон стоеше в началото на покритата с чакъл алея; комплектът инструменти и тубата бяха доста тежки и раменете го боляха. На портала висеше табела с надпис: „ЧИЙРИ ОЙЛ КЪМПАНИ, ООД. ВСИЧКИ ПОСЕТИТЕЛИ ДА СЕ РЕГИСТРИРАТ НА ПРОПУСКА! БЛАГОДАРЯ!"
На паркинга имаше няколко коли - не бяха много. На доста от тях гумите им бяха спаднали. Боклукчията тръгна по алеята и се шмугна през портала, който беше открехнат. Очите му - сини и странни - не се отместваха от безкрайната спираловидна стълба, която се виеше нагоре около най-близкия резервоар и стигаше чак до покрива му. Първото стъпало беше преградено с верига, на която се поклащаше друга табела: „НЕ ПРЕМИНАВАЙ! ПОМПАТА НЕ РАБОТИ!" Той прескочи веригата и се заизкачва нагоре.
Майка му не трябваше да се жени за оня шериф. Когато беше в четвърти клас, момчето започна да пали пощенски кутии. Същата година подпали чека за пенсията на госпожа Семпъл и отново го хванаха. Сали Елбърт Грийли изпадна в истерия, когато веднъж - един-единствен път - вторият й съпруг спомена да изпратят момчето на онова място в Тер Оут. (Смяташ,че е ненормален? Как може десетгодишно момче да бъде ненормално? Мисля, че просто искаш да се отървеш от него. Отърва се от баща му, а сега искаш да разкараш и него!) На Грийли не му оставаше нищо друго, освен да смъмри Дон, защото не можеш да пратиш десетгодишно момче в поправително училище, освен ако не искаш то да излезе от там изпечен мръсник, поне ако държиш скорошната ти женитба да не бъде последвана от развод.
* * *
Нагоре, нагоре по стълбите. Железата кънтяха под краката му. Вече не чуваше гласовете, а никой не би могъл да хвърли камък толкова нависоко. Колите на паркинга блещукаха като стъклени играчки. Наоколо цареше тишина, нарушавана от вятъра, който шепнеше в ухото на Боклукчията и свиреше в някой отдушник, и далечния крясък на птица. Наоколо се простираха ниви и дървета във всички оттенъци на зеленото, сякаш примесени със синевата на мечтателна утринна мъглица. Сега беше щастлив, усмихваше се и се изкачваше все по-нагоре по извитата стълба.
Когато стигна до кръглата тераса на върха, му се стори, че е под самия покрив на света и ако се протегне нагоре, ще изчопли малко син тебешир от дъното на небето. Остави инструментите и тубата на пода и се загледа в далечината.
Всъщност Гари се виждаше оттук; пушеците, които комините на предприятията в града бълваха непрестанно, сега бяха изчезнали и там въздухът бе така чист, както и тук, сред полето. Чикаго беше мираж, обвит в лятна мараня, а синкавият блясък далеч на север беше езерото Мичиган, или просто на него така му се искаше. Мек, златист аромат изпълваше въздуха и караше Боклукчията да си представя закуска в обляна от слънце тиха кухня. Денят скоро щеше да угасне.
Остави тубата, а инструментите замъкна при машинарията на помпата и започна да я бърника, опитвайки се да проумее механизма. Имаше природна дарба да се оправя с машини -така както някои луди учени делят седемцифрени числа наум. Няма нищо кой знае какво за мислене и чудене - за миг очите му се плъзваха по машината, а после ръцете му започваха да се движат бързо, спокойно и уверено.
Ей, Боклук, не щеш ли да запалиш църква? Що не драсна клечката на ДАСКАЛОТО?
В пети клас той запали огън в дневната на една изоставена къща в Седли - съседен град - и цялата постройка изгоря. Пастрокът му го прибра в участъка, защото банда дечурлига го бяха пребили, а сега вече и възрастните искаха да се включат в пердаха (О, да, ако не валеше, половината ни град можеше да изгори заради проклетото пироманче!). Грийли каза на Сали, че Доналд ще трябва да отиде в онова място в Тер Оут и да се подложи на тестове. Сали заяви, че ще го напусне, ако стори това с нейното момченце, единственото й пиленце и детенце, но Грийли не й обърна внимание и поиска от съдията заповед да го изпрати в психиатрията,, така че за известно време Боклукчията напусна Паутанвил; нямаше го две години. Майка му се разведе, а малко по-късно същата година избирателите гласуваха за нов шериф, при което Грийли се озова в Гари като работник на конвейер в автомобилен завод. Сали ходеше при сина си всяка седмица и всеки път плачеше.
* * *
„Еби му майката, пипнах ли ти цаката!" - прошепна Боклукчията и се огледа гузно дали някой не го е чул да изрича грозната псувня. Разбира се, никой - той беше на покрива на резервоар № 1 на Чийри Ойл, но дори и да беше на земята, не бе останал никой, който да го чуе. Освен призраците. В небето плуваха бели облаци.
От машинарията на помпата се подаваше маркуч с диаметър около шейсет сантиметра; завършваше с наконечник, който бензинаджиите наричат струйник. Беше предвиден единствено за източване или изтичане на излишното количество, а сега резервоарът беше пълен с безоловен бензин; част от него, може би половин литър, се бе процедил навън и образуваше блестящи пътечки сред тънкия слой прах на покрива. С блеснал поглед Боклукчията отстъпи назад, все още с голям гаечен ключ в едната ръка и с чук в другата. Пусна ги на ламаринения под и те издрънчаха.
Всъщност бензинът нямаше да му е необходим. Взе тубата и я запрати долу, крещейки: - Бомбите зад борда!
С нескрит интерес я наблюдава как пада, отразявайки слънцето. На около една трета от разстоянието тубата се удари в стълбите, отскочи и се запремята, докато падна на земята, разливайки бензин с цвят на кехлибар през дупката, която се бе отворила при удара.
Боклукчията се върна при маркуча. Загледа се в блестящите локви бензин. От джоба на ризата си извади кутийка кибрит и започна да я разглежда, чувствайки се едновременно виновен, очарован и развълнуван. От едната й страна имаше реклама на чикагския колеж „Ла Сал", където човек чрез кореспонденция можел да получи образование в почти всяка област. „Стоя върху бомба" — помисли си той. Затвори очи, треперейки в екстаз от страх - познатата вледеняваща възбуда, от която му изтръпваха всички пръсти. Ей, Боклук, задръстен пироман такъв!
* * *
Излезе от психиатрията на тринадесет години. Не знаеха дали е излекуван, но все пак казаха, че е. Болничната стая им трябваше, за да настанят поредното откачено хлапе за някоя и друга година. Боклукчията се прибра у дома. Беше ужасно изостанал от училище, а някак си не можеше да се справи. В Тер Оут го бяха подлагали на шокова терапия и когато се върна в Паутанвил, забравяше разни неща. Зубреше за тест, после забравяше половината от наученото и изкарваше двойки.
Ако не друго, то поне известно време не направи нито един пожар. Изглежда, всичко се бе върнало на старото си място. Шерифът-убиец на бащи си беше отишъл - монтираше фарове в автомобилния завод на Додж. „Слага колела на колата с белите" - както понякога казваше майка му. Тя отново работеше в кафенето „Паутанвил". Всичко беше наред. Разбира се, съществуваше и ЧИЙРИ ОЙЛ; резервоарите се издигаха на хоризонта като гигантски белосани кутии от кока-кола, а зад тях се стелеше димът от фабриките в Гари, където беше шерифът-убиец на бащи - сякаш целият град гореше. Боклукчията често се чудеше как ще избухнат резервоарите на Чийри Ойл. Три единични експлозии, достатъчно силни да ти пробият тъпанчетата и толкова ярки, че очите ти да се опържат в очните кухини. Три огнени колони (баща, син и шериф-убиец на бащи), които цял месец ще горят ден и нощ? А може би изобщо нямаше да горят?
Сега щеше да се разбере. Лекият летен ветрец угаси първите две клечки; той хвърли почернелите остатъци върху металния покрив на резервоара. Отдясно, точно при високия до коляно парапет, забеляза буболечка, която се давеше в локва бензин. „Аз съм като нея" - със съжаление си каза той и се запита що за свят е този, в който Господ не само те оставя да се забъркаш в голяма, лепкава каша - като буболечка в локва бензин, ами те и наказва да останеш жив, за да се бориш в нея с часове, може би дори с дни... а в неговия случай с години. Свят, който заслужава да изгори. За миг застина с наведена глава, в ръка с трета клечка кибрит, готов да я запали, щом утихне вятърът.
* * *
Когато се върна, известно време го наричаха „побъркан", "малоумен" и „пироман", но Карли Йейтс, който вече беше три класа по-горе, си припомни кофите с боклук и измисленото от него име остана. На шестнайсет години Боклукчията напусна училище с позволението на майка си (А вие какво очаквате? Съсипаха го там, в Тер Оут. Щях да ги съдя, ако имах пари. Шокова терапия, така му викат. Скапан електрически стол,  така му викам аз!) и започна работа в автомивката „Жул-жул" - насапунисваме фаровете и праговете/ пускаме автоматичната четка за стъкла/ изчистваме огледалата/  ще искате ли и автогланц,  господине? Още известно време нещата следваха нормалния си ход. Хората му подвикваха иззад уличните ъгли и от минаващите коли, питаха го какво е казала старата дама, госпожа Семпъл (в гроба от четири години), когато изгори чека за пенсията й, или пък дали е подмокрил леглото, след като запали онази къща в Седли. Когато, мотаейки се пред сладкарницата или облегнати на вратата на кръчмата на О'Тул, го видеха да минава, си подсвиркваха и шумно се подканяха един друг да скрият кибритите и да загасят цигарите си, защото се задава Боклукчията. На гласовете можеше и да не обръща внимание, защото постепенно те се превръщаха в гласове на привидения, но нямаше как да избяга от камъните, които просвистяваха откъм тъмните алеи или от отсрещния тротоар. Веднъж от една минаваща кола го замериха с полупълна кутия бира, която го удари по челото и той се спъна и падна.
Така си течеше неговият живот - гласовете, някой камък от време на време, автомивката. В обедните почивки седеше там, където бе седнал днес, ядеше сандвич с бекон, маруля и домат, приготвен от майка му, гледаше резервоарите и се питаше каква ли ще бъде експлозията.
Така си течеше неговият живот, докато една вечер не се оказа във фоайето на Методистката църква с петлитрова туба бензин, който поръси навсякъде - особено върху купчината стари книги с химни в ъгъла; тогава спря и си каза: „Това е лошо, че и по-кофти - ТЪПО е; веднага ще разберат чие дело е, дори и някой друг да го е направил, и ще те „приберат на топло". Мислеше си тези неща и усещаше миризмата на бензин, а гласовете кръжаха и пърхаха в главата му като прилепи в призрачна кула. На лицето му бавно се появи усмивка; обърна тубата наопаки и разливайки бензин, затича по централната пътека от вестибюла към олтара като младоженец, който е закъснял за сватбата си и от вълнение изхвърля гореща течност, която е по-необходима за предстоящата брачна нощ.
Тичешком се върна във вестибюла, извади една-единствена клечка от джоба на ризата си, драсна я в ципа на дънките си, после я метна върху купчината опърпани книги с химни - точно попадение, бум!, а на следващия ден, вече на път към Поправителния център за момчета в Северна Индиана, мина покрай черните димящи греди на Методистката църква.
И ето ти го Карли Йейтс, опрян на светещото рекламно табло срещу „Жул-жул", с неизменното Лъки, което виси в ъгьла на устата му; та Карли Йейтс крещи следната реплика, която за него означава едновременно поздрав, епитафия, сбогуване и приветствие:
- Ей, Боклукчията, не щеш ли да запалиш църква? Що не драсна клечката на ДАСКАЛОТО?
Беше на седемнайсет, когато го пратиха в затвора за малолетни, а когато навърши осемнайсет, го преместиха в щатския затвор и колко ли време остана там? Кой знае? Във всеки случай не и Боклукчията. В пандиза имаше хора, които бяха извършили много по-страшни неща - убийства, изнасилвания; един дори пръснал главата на някаква възрастна библиотекарка. Някои затворници искаха ла правят разни неща с него, други искаха той да им прави разни неща. Беше му все едно. Тия работи ставаха, щом изгасят лампите. Един плешив човек му беше казал, че го обича - „Обичам те, Доналд" - а това определено е за предпочитане пред замерянето с камъни. Понякога си казваше: „Ех, да можех да стоя тук вечно..." Но друг път му се присънваха резервоарите на ЧИЙРИ ОЙЛ и винаги сънуваше една оглушителна експлозия, последвана от други две, а звукът беше БУМ!... БУМ! БУМ! Огромни, оглушителни експлозии, които разкъсват ярката дневна светлина, огъват я, както ковашкият чук огъва тънката ламарина. Всички в града щяха да оставят работата си и да погледнат на север, към Гари, към трите резервоара, които се издигат на хоризонта като гигантски белосани кутии от кока-кола. Карли Йейтс сигурно тъкмо ще се опитва да продаде стар плимут на младо семейство с бебе и както ги убеждава в предимствата му, ще млъкне и ще се обърне. Безделниците в кръчмата на ОТул и в сладкарницата ще се стьлпят навън, зарязвайки бирата и шоколадовите шейкове. В кафенето майка му ще застине за миг на касата. Новото момче в автомивката ще вдигне поглед от фаровете, които сапунисва, и ще погледне на север, както си е с гъба в ръка, а внушителният, страховит трясък ще натроши сякаш с чук крехкото ежедневие: БУМ! Такъв беше сънят му.

С течение на времето успя да спечели доверието на шефовете и когато дойде странната болест, го изпратиха в лечебницата, където преди няколко дни вече нямаше нито един болен, защото всички бяха мъртви. Едни умряха, други избягаха - остана само един млад надзирател - Джейсън Дебинс, който седна зад кормилото на затворническия камион за прането и се гръмна.
И къде другаде да иде, ако не вкъщи? Ветрецът погали бузата му и замря. Боклукчията запали нова клечка и я пусна на покрива. Тя падна в малкото бензиново езеро и лумнаха синкави пламъци. Полека-лека се плъзнаха наоколо и образуваха нещо като корона, в чийто център се намираше изгорялата клечка. За миг мъжът се втренчи в пламъците, вцепенен от възхищение; после бързо се запъти към стълбите, които се извиваха надолу към земята, и погледна през рамо. Помпата вече беше обвита от мараня и трептеше, сякаш беше мираж. Сините пламъци, не по-високи от пет сантиметра, се разпростряха към машинарията и се насочиха към отворения маркуч, образувайки разширяващ се полукръг. С буболечката бе свършено. Беше се превърнала в черна семчица.
Можех да направя същото и със себе си. Но явно не искаше. Макар и не съвсем ясна, започваше да изниква нова цел в живота, нещо огромно и велико. Боклукчията леко потръпна от страх и заслиза тичешком по стъпалата; обувките му вдигаха невъобразим шум, а ръката му се плъзгаше по стръмния, покрит с ръждиви петънца парапет. Тичаше надолу и надолу по витата стълба и се питаше кога парите около отвора на маркуча ще прихванат пламъците, кога непоносимата топлина, достатъчна сама по себе си да предизвика пожар, ще се плъзне надолу по маркуча към вътрешността на резервоара.
Хвърчеше надолу по стълбите с развяна коса; лицето му бе опънато в ужасяваща гримаса, а вятърът свистеше в ушите му. Вече беше стигнал до средата на стълбите и сега минаваше покрай буквата Ч, висока около шест метра, която беше изписана на резервоара със светлозелена боя. Краката му летяха надолу, надолу и ако някой от тях стъпи накриво или се закачи в нещо, той ще се запремята като тубата, а като падне, костите му ще се изпотрошат като сухи клони.
Вече беше близо до земята, до белия чакъл и зелената трева наоколо. Колите на паркинга започнаха да възвръщат нормалните си размери. Все още му се струваше, че се носи сякаш
на крилете на някакъв сън и че никога няма да успее да слезе, а само ще тича, ще тича, без да стига никъде. Намираше се до бомба със запален фитил.
Изведнъж някъде далеч над него се разнесе гръм, сякаш някой пусна десетсантиметрова бомбичка, от онези, за Четвърти юли. Чу се глух пукот и нещо прелетя край него. Беше парче от маркуча - видя го съвсем ясно и почувства странно приятен страх. От топлината гумата се беше изкривила и беше добила съвършено нова и напълно безсмислена форма.
Боклукчията се хвана за парапета с една ръка и прескочи от другата страна; китката му прещрака. Ръката му се схвана от болка чак до лакътя. Прелетя във въздуха последните един-два метра и се просна върху чакъла на цялата си дължина. Одраска се чак до лактите, но почти не усети. Сега вече го обземаше ужасяваща паника, а денят изглеждаше толкова слънчев.
Бързо се изправи и се извърна назад, протягайки шия; отново се затича, но продължи да гледа нагоре. На резервоара - този беше средният от трите - сякаш му беше поникнала жълта коса, която продължаваше да расте с невероятна бързина. Инсталацията можеше да избухне всеки миг.
Той продължаваше да тича, а дясната му ръка се полюшваше неестествено на счупената китка. Прескочи циментовия парапет на паркинга и стъпи на асфалта. Прекоси го; сянката сякаш тичаше в краката му; после хукна по широката, застлана с чакъл алея и изхвръкна през открехнатия портал; озова се отново на магистрала № 130. Пресече я тичешком и се хвърли в канавката на отсрещната страна; приземи се на мека постеля от изсъхнали листа и влажен мъх; обви ръце около главата си, а свистящият му дъх сякаш се забиваше в дробовете му и ги раздираше като с нож.
Резервоарът се взриви. Не „БУМ!", а „ДУ-ДУМ!" - такъв беше звукът, едновременно оглушителен и кратък, някак гърлен; ушите на Боклукчията заглъхнаха, а очите му едва е изхвръкнаха от орбитите си; дори въздухът се промени. Последва втора експлозия, после трета - той се гърчеше в канавката, усмихнат до уши, и крещеше беззвучно. Изправи се и седна - беше запушил уши с ръце; внезапната въздушна струя го блъсна и го просна отново с такава сила, сякаш беше хартия, смачкана на топка.
Фиданките отзад се огънаха до земята и листата им зашумяха толкова силно, сякаш гирлянди от триъгълни флагчета плюшят над опустял след празненство паркинг във ветровит ден. Една-две се счупиха - чу се пукане, като от пистолет със сачми, каквито има по стрелбищата. От другата страна на магистралата западаха парчета от резервоара, някои попадаха на самото платно. При допира с настилката дрънчаха, а в някои по-дебели късове все още имаше нитове - черни и изкривени като маркуча. ДУ-ДУ-У-УМ!
Мъжът отново се изправи - над паркинга на Чийри Ойл се виеше огромен огнен стълб. От върха му се извиваше черен дим, който се издигаше нагоре толкова бързо, че вятърът не успяваше да го разнесе. Човек не можеше да го гледа, без да присвива очи; от отсрещната страна на пътя идваше нетърпима топлина, която опъваше кожата му и тя лъщеше. В знак на протест срещу неестествената жега от очите му бликнаха сълзи. Горящ къс метал с формата на диамант, чиято най-широка страна беше около седем метра, падна от небето на около шест метра вляво; изсъхналите листенца на върха на туфата мъх веднага пламнаха. ДУ-ДУМ-ДУ-ДУМ!
Ако остане тук, танцуващият, пищящ пламък ще го погълне. Той скочи на крака и затича по отклонението към Гари, а въздухът, който влизаше в дробовете му, ставаше все по-горещ и имаше вкус на някакъв тежък метал. Заопипва косата си, за да провери дали не е пламнала. Острата, сладникава миризма на бензин изпълваше въздуха и сякаш го обгръщаше отвсякъде. Горещ вятър развяваше дрехите му. Чувстваше се така, сякаш се опитва да избяга от микровълнова печка. Пътят се раздвои пред насълзените му очи, а после се раздели на три.
Отново се разнесе кашлящ гръм - огромното налягане взриви административната сграда на Чийри Ойл. Навсякъде хвърчаха стъкла. От небето валяха парчета цимент и варовик и се сипеха по пътя. Къс стомана, голям колкото четвъртдоларова монета и с дебелината на „Марс", раздра ръкава на ризата му и леко одраска ръката му. В краката му падна друг, достатъчно голям да направи главата му на желе; после отскочи и остави доста голяма дупка в земята. Продължавайки да тича, Боклукчията излезе извън опасната зона; кръвта пулсираше толкова силно в главата му, сякаш собственият му мозък е бил поръсен с бензин, а след това запален.
ДУ-ДУМ!
Избухнал бе поредният резервоар. Въздушното съпротивление пред бягащия младеж сякаш се стопи и отзад го тласна някаква голяма топла ръка, която обхвана всички извивки на тялото му от глава до пети. Тя го блъсна напред - краката му почти не докосваха асфалта; а лицето му беше изкривено в паническата, ужасена гримаса на човек, когото са вързали за опашката на най-голямото хвърчило на света и са го оставили на порива на вятъра да лети, да лети, братче, да се издига все по-нагоре и по-нагоре,  докато вятърът спре изведнъж и човекът започва да крещи, безпомощно пикирайки надолу.
Някъде отзад долиташе ревът на последователни експлозии - арсеналът на Господ Бог избухваше сред пламъците на праведния, сатанински рай, чийто артилерийски капитан бе един ухилен до ушите глупак със зачервени страни на име Боклукчията, който никога повече нямаше да бъде Доналд Мъруин Елбърт.
Пред очите му като на кинолента преминаваха картини -разбити коли край пътя, синята пощенска кутия с повдигнат капак на господин Стренг, мъртво куче с вирнати крака, далекопровод, паднал сред царевична нива.
Топлата ръка вече не го блъскаше толкова силно. Съпротивлението на въздуха отново се изпречи пред него. Той се престраши да се извърне назад и видя, че хълмчето, където преди се издигаха резервоарите, се е превърнало в огнена лавина. Всичко гореше. Отдалеч изглеждаше, че дори пътната настилка се е запалила, а зелените дървета пламтяха като факли.
Потича още половин километър, а после закрачи задъхан, преплитайки крака. След още километър и половина спря да си почине, обърна се и усети любимата миризма на изгоряло. Нямаше пожарникари с пожарни коли, които да изгасят огъня и той можеше да вилнее накъдето си поиска. Можеше да не утихне с месеци. Паутанвил ще бъде изравнен със земята, а огънят ще продължи победоносно на юг, опустошавайки къщи, села, ферми, посеви, ливади, гори. Можеше да достигне дори до Тер Оут и да изпепели онази болница, където го бяха затворили едно време. Може да продължи и още по-натам! Всъщност...
Отново отмести поглед на север, към Гари. Вече виждаше града - огромните блокове се издигаха притихнали и невинни, като тебеширени драскотини на светлосиня черна дъска.
Отвъд се намираше Чикаго. Колко резервоара за бензин прави това? Колко бензиностанции? Колко товарни композиции, които безмълвно стоят по гарите, а цистерните са пълни с нефт и възпламеним изкуствен тор? Колко гета, сухи като дърва за огън? Колко още други градове отвъд Гари и Чикаго? Очакваше го цяла страна, готова да пламне под лъчите на лятното слънце. Засмян до уши, Боклукчията се изправи и тръгна. Кожата му вече се зачервяваше като на рак. Странно екзалтиран, той не усещаше нищо, макар че цяла нощ нямаше да мигне от изгарянето. Очакваха го по-големи и по-красиви пожари. Очите му светеха меко, радостно и абсолютно налудничаво. Това бяха очите на човек, открил голямата ос, въртяща колелото на съдбата му, който вече я управлява със собствените си ръце.

35.
- Искам да се махна от този град - каза Рита, без да се обръща. Бе излязла на балкона на малкия апартамент, а утринният ветрец развяваше ефирната й нощница.
- Добре - отговори Лари, който седеше на масата и закусваше сандвич с пържено яйце.
Тя се обърна към него; лицето й беше измъчено. В деня, когато се срещнаха в парка, изглеждаше елегантна четирийсетгодишна дама; сега обаче приличаше на жена, която танцува по острието на хронологическия нож, разделящ възрастта от шейсет до седемдесет години. Държеше цигара, чийто край трепереше и изпускаше накъдрен дим. Поднесе я към устата си и дръпна, без да гълта дима.
— Съвсем сериозно ти говоря.
Той се избърса със салфетката.
- Зная и те разбирам. Трябва да се махнем. Мускулите на лицето й се отпуснаха - тя сякаш си отдъхна.
С почти (но не съвсем) подсъзнателно отвращение Лари си помисли, че това я състарява още повече. -Кога?
- Защо не още днес? - предложи той.
- Ти си мило момче - отвърна Рита. - Искаш ли още кафе?
- Мога сам да си взема.
- Глупости, стой си. Винаги наливах на съпруга си по още една чаша. Той настояваше. Макар че на закуска никога не виждах нищо друго освен перчема му. Останалата част се криеше зад „Уолстрийт Джърнал" или някоя ужасяващо сериозна книга. Не просто нещо смислено, а адски философско. Бьол. Камю. Дори Милтьн! Ти си толкова различен и това ми доставя удоволствие. - Тя извърна глава към кухничката; изражението й беше закачливо. - Би било срам и позор твоето лице да се крие зад вестник.
Той се усмихна кисело. Тази сутрин, както и вчера следобед, беше адски духовита. Спомни как я срещна в парка, как си помисли, че думите й са като диаманти, разпилени по зеленото сукно на билярдна маса. От вчера следобед повече приличаха на отблясъци от синтетични кристали - почти идеална имитация на диаманти, но все пак имитация.
- Заповядай - каза тя и посегна да остави чашата на масата, но ръцете й все още трепереха и горещото кафе се разплиска по ръката на Лари. Той рязко се отдръпна назад и изпищя от болка.
— О, извинявай - на лицето й беше изписан не просто страх, а някакво усещане, което граничеше с ужаса.
- Няма нищо...
- Не, аз просто ще... влажна кърпа., недей... стой така... колко съм несръчна... глупава...
Тя избухна в сълзи; плачеше пискливо и дрезгаво, сякаш не го бе опарила с кафето, а бе видяла най-добрата си приятелка да се превръща в пихтия.
Лари се изправи и я хвана, без да обръща внимание на конвулсивната прегръдка, която получи в отговор. Тя почти го сграбчи. „Космическо сграбчване", новият албум на Лари Ъндърууд - помисли си той и му докривя. - По дяволите. Хич не си никакво свястно момче. Хайде, пак се започва. - Всичко е наред, няма нищо.
Механично продължи да я успокоява, галейки прошарената й коса, която беше сто пъти по-хубава - всъщност тя цялата изглеждаше по-добре - след един-два часа сериозни грижи. Разбира се, Лари знаеше в какво се състои част от проблема. Беше едновременно личен и общ. Засегна и него, но не така внезапно и не толкова дълбоко. От около двайсет часа насам имаше усещането, че някакъв кристал вътре в нея се е разбил на парчета.
Общият проблем, както предполагаше той, беше миризмата. Тя идваше отвън, през отворената балконска врата на дневната, заедно с хладния утринен ветрец, който по-късно ще отстъпи място на неподвижен, влажен и нажежен въздух, ако и днес времето се задържи като през последните три-четири дни. Трудно беше да се опише миризмата правдиво и същевременно не толкова шокиращо, колкото би прозвучала голата истина. Можеше да се оприличи на мириса на изгнили портокали, на развалена риба или пък на лошия въздух, който изпълва вагоните на метрото, когато прозорците са отворени, но нито едно от тези описания не беше особено точно. Иначе казано, това беше миризма от разлагащи се човешки трупове, хиляди човешки трупове, които гниеха зад затворените врати. На човек обаче някак си му се искаше да се въздържи от подобни изказвания.
В Манхатън все още имаше електричество, но Лари не смяташе, че е за дълго. Почти навсякъде другаде бе изгаснало. Снощи, след като Рита заспа, той излезе на балкона - от високо се виждаше, че половината Бруклин и целият Куинс са потънали в мрак. От 110-та до края на Манхатън Айлънд беше тъмно като в рог. На другата страна се виждаха ярките светлини на Юниън Сити и може би на Бейон, но в останалата част от Ню Джърси цареше пълен мрак. Тъмнината означаваше нещо повече от прекъсване на тока Освен всичко останало означаваше, че не работят климатичните инсталации - модерното удобство, което прави възможно стоенето в този град, особено неприятен в средата на юни. Означаваше, че всички хора, които са починали мирно и тихо у дома, сега се разлагат като в пещ. Щом се сетеше за това, пред очите му изникваше онзи човек от обществената тоалетна в парка. Беше го сънувал; в сънищата му почернелият, развален сладкиш оживяваше и го заплашваше.
Личният аспект на проблема според Лари беше свързан с онова, което видяха в парка, когато се разхождаха вчера. На излизане Рита се смееше, бъбреше и беше весела, а на връщане вече беше почнала да се състарява.
На една пътека в парка видяха лудия, който предвещаваше идването на чудовищата - лежеше сред огромна локва от собствената си кръв. Около лявата му ръка, протегната настрани и вкочанена, бяха посипани разбитите на парчета стъкла от очилата му. Очевидно наистина се беше пръкнало някое чудовище. Мъжът беше почти накълцан на парчета. На Лари едва не му прилоша от гледката - човекът наподобяваше на игленик.
Рита изпадна в истерия и пищя ли, пищя. Когато накрая се успокои, настоя да го погребат. Така и направиха. А на връщане към апартамента тя се превърна в жената, която представляваше тази сутрин.
- Всичко е наред - каза той. - Само ме поопари. Кожата ми дори не е зачервена.
- Сега ще донеса мехлем. Имам в аптечката. Запъти се натам, но Лари я сграбчи здраво за раменете и я накара да седне. Тя го погледна; около очите й имаше тъмни кръгове.
- Нищо подобно. Сега ще ядеш. Бъркани яйца, препечена филийка, кафе. Ще вземем карти и ще проучим как най-бързо можем да излезем от Манхатън. Ще трябва да вървим пеша, нали знаеш.
- Да... сигурно.
Лари тръгна към кухничката, защото не искаше повече да вижда безмълвния копнеж в очите й, и извади последните две яйца от хладилника. Счупи ги в една купа, изхвърли черупките в боклука, започна да разбива яйцата и попита:
- Къде искаш да отидем?
- Какво? Не знам...
- А в каква посока? - започваше да става нетърпелив. Прибави мляко към яйцата и отново сложи тигана на печката. - На север? Натам е Нова Англия. Или на юг? Макар да не виждам особен смисъл. Можем да отидем...
Сподавен плач. Обърна се - тя го гледаше с блеснали очи, кършейки ръце в скута си. Опитваше се да се контролира, но не успяваше.
- Какво има? - Той отиде при нея. - Какво ти става?
- Не мисля, че мога да ям - захлипа Рита. - Зная, че искаш... ще се опитам, но тази миризма...
Лари прекоси дневната, затвори стъклената врата, приплъзвайки я по металните релси, и я залости.
— Готово — меко каза той, надявайки се, че раздразнението от присъствието й не е много явно. - Така по-добре ли е?
- Да - грейнала отвърна Рита. - Много по-добре. Сега вече мога да се храня.
Младият мъж се върна в кухнята и разбърка яйцата, които вече вдигаха мехури. В чекмеджето с домакинските принадлежности намери ренде и настърга парче кашкавал; получи се малка купчинка, която поръси върху яйцата. Отзад Рита се размърда и миг по-късно в апартамента зазвуча Дебюси; за него тази музика беше прекалено лека и романтична. Той не обичаше лека класическа музика. Ако ще е гарга, да е рошава - слуша ли ви се класическа музика, пуснете си Бетховен, Вагнер или някой подобен на тях. Няма да си играем на дребно, я!
Най-небрежно го беше попитала как си изкарва прехраната., най-небрежно, с неудоволствие си мислеше Лари, по начина, по който питат хората, за които „прехраната" никога не е представлявала проблем. „Бях рокпевец - беше отвърнал той, удивен колко безгрижно прозвуча миналото време. -Пеех ту с една, ту с друга група. От време на време записвах в студио." Тя кимна и с това разговорът приключи. Изобщо не му се разправяше за „Скъпа, де го твоят мъж?" - това вече беше минало. Пропастта между онзи живот и този беше
толкова огромна, че той още не я осъзнаваше напълно. В миналия живот бягаше от пласьор на наркотици; в настоящия беше в състояние да погребе човек насред Сентръл Парк и да приеме, че това е повече или по-малко в реда на нещата.
Сипа яйцата в чиния, направи чаша нескафе с много захар и сметана, както тя обичаше (макар той самият да поддържаше кредото на камионджиите: „Ако искаш сметана и захар, защо да поръчваш кафе?"), и ги отнесе на масата. Тя седеше върху една възглавница на пода със скръстени ръце и се взираше в касетофона. Дебюси се лееше от колоните като разтопено масло.
- Хайде на масата — повика я той.
Рита се приближи с тъжна усмивка, погледна чинията така, сякаш й предстоеше да участва в състезание по бягане с препятствия, и започна да се храни.
- Вкусно е. Прав беше. Благодаря ти.
- Моля, моля, беше ми приятно. Виж сега, моята идея е следната: вървим по Пето Авеню до пресечката с Трийсет и девето. Оттам поемаме на север. Пресичаме Ню Джърси през тунела „Линкълн". После вървим по магистрала № 495 към Пасейк и... яйцата наред ли са?
- Да, чудесни са - отвърна тя, погълна още една хапка и отпи глътка кафе. - Точно от това имах нужда. Продължавай, слушам те.
- От Пасейк продължаваме на запад, докато намерим достатъчно чисти пътища, за да може да се кара кола. После може да завием на североизток и да се отправим към Нова Англия. Ще. опишем нещо като окръжност, нали си представяш? Изглежда по-дълго, но ще си спестим много главоболия. Дори можем да се настаним в някоя къща на брега на океана, в Мейн. Китьри, Йорк, Уелс, Огьнкуит, а защо не и в Скабъроу или Бутбей Харбър? Как ти звучи? Докато говореше, гледаше през прозореца; сега отново се обърна към масата. Едва не припадна от страх - Рита се беше побьркала. Усмихваше се, но лицето й беше разкривено от болка и ужас. По страните и челото й беше избила пот на големи кръгли капки.
- Рига? За Бога, Рита, какво...
- Съжалявам! - Тя скочи на крака, преобърна стола си и прекоси тичешком дневната. Без да иска, ритна възглавницата, на която беше седяла, тя се прекатури на една страна - приличаше на огромен пул за табла. Самата Рита едва не падна.
- Рита?
Жената влезе в тоалетната и Лари я чу как повръща. Раздразнен, удари с ръка по масата, после стана и отиде в тоалетната. Боже, как мразеше някой да повръща. Винаги и на теб ти се повдига. Миризмата на полусдъвкан кашкавал, която изпълваше банята, имаше същия ефект. Рита бе седнала с подвити крака на пода, покрит със светлосиня теракота, и все още леко се опираше на тоалетната чиния.
Избърса уста с парче тоалетна хартия, после го погледна умоляващо; лицето й беше бяло като платно.
- Съжалявам, Лари, просто не можах да го изям. Наистина. Много съжалявам.
- Добре, за Бога, ако знаеше, че ще стане така, защо изобщо се опита?
— Защото настояваше. Страхувах се да не те ядосам. Но така или иначе те ядосах, нали? Ядосах те.
Лари си припомни за снощи. Любиха се така буйно, че той за първи път се замисли за възрастта й и му стана малко противно. Струваше му се, че е попаднал на уред за фитнес. Свърши бързо, едва ли не като самозащита. Дълго след това тя остана да лежи, задъхана и незадоволена. После, когато почти беше заспал, се прилепи до него и той отново усети аромата на пудрата й - по-скъп вариант на онази, която майка му си слагаше, когато отиваха на кино. Рита измърмори нещо, което напълно го изтръгна от съня и го държа буден още два часа: „Няма да ме изоставиш, нали? Няма да ме изоставиш?"
Преди това го беше изумила с уменията си. Бе го довела тук след обяда в деня, когато се срещнаха, и онова, което се случи, дойде съвсем естествено. Припомни си мигновеното отвращение, което го бе обзело при вида на провисналите й гърди и изпъкналите й вени (приличаха на разширените вени на майка му), но забрави всичко, когато бедрата й притиснаха слабините му с изумителна сила.
- Бавничко - засмя се тя. - Последните ще бъдат първи, а първите - последни.
Беше на ръба, когато тя го отблъсна и извади цигари.
- Какво, по дяволите, правиш? — попита удивено той, докато малкият Лари пулсираше от желание.
Тя се усмихна.
- Едната ти ръка е свободна, нали. Както и моята. Продължиха, пушейки, а тя бъбреше тихичко за какво ли не, макар че бузите й се зачервиха, а след известно време дъхът й се учести, думите й потънаха в мъгла и сега не ги помнеше.
- Я да видим - каза тя, смачквайки двете цигари в пепелника - дали можеш да довършиш онова, което започна. Защото, ако не успееш, много вероятно е да те разкъсам на парчета.
Той се справи доста добре и за двете страни. После и двамата заспаха. Към четири Лари се събуди. Погледа я как спи мислейки си, че в крайна сметка опитът си казва думата.
През последните десетина години се чукаше доста, но сегашното преживяване беше нещо много по-хубаво, дори малко декадентско.
Е, тя, разбира се, е имала любовници.
Тези мисли го възбудиха и той я събуди.
И винаги беше така, до снощи, когато намериха трупа на лудия пророк. Имаше и други неща, които го притесняваха още преди това, но ги беше приел. Бе стигнал до извода, че ако понякога малко откачаш, това вече е голям напредък.
Преди две вечери се събуди към два и чу как Рита изля чаша вода в мивката в банята. Сигурно пак взимаше приспивателно. Запасила се беше с червено-жълтите капсули, известни по Западното крайбрежие като „жълтурчета". Бяха чиста дрога. Каза си, че сигурно ги е пиела много преди да почне грипът.
Дразнеше го и това, че непрекъснато върви след него. Дори когато се къпеше или се облекчаваше, тя стоеше на вратата на тоалетната и му говореше. Предпочиташе да бъде сам, но си каза, че не всички са така. Зависи от начина, по който са те възпитавали. Ще трябва да поговори с нея... някой път.
Но сега...
Дали ще му се наложи да я носи на гръб? За Бога, надяваше се да не се стига дотам. Изглеждаше доста по-силна от сега, поне в началото. Това беше и едно от нещата, които го привлякоха така силно към нея тогава, в парка... всъщност бе основното. "Рекламите са лъжливи" — с горчивина си помисли той. Как, по дяволите, да се грижи за нея, като не можеше да се оправи дори със себе си? Този факт стана пределно ясен, когато излезе плочата. А и Уейн Стьки не се посвени да му го каже.
- Не - отговори той. - Не съм ядосан. Само че... нали знаеш, не съм ти началник. Ако не ти се яде, просто си кажи.
- Казах ти... казах ти, че не мисля, че мога...
- Друг път си ми казала! - отвърна рязко Лари, стреснат и разярен едновременно.
Рита сведе глава и се вгледа в ръцете си. Лари знаеше, че се опитва да потисне плача си, защото знае, че това ще го подразни. За миг се почувства по-бесен от всякога и почти изрева:
- Не съм баща ти или зализаният ти съпруг! Няма аз да се грижа за теб! За Бога, ти си с трийсет години по-стара от мен!
Обля го познатата вълна от задоволство и се запита какво, по дяволите, става с него.
- Извини ме. Аз съм едно безчувствено копеле.
- Не си. - Тя подсмръкна. - Само че... вече едва издържам. Не е ли... онзи нещастен човек, вчера в парка... мислех си, че никой няма да залови хората, които са го направили, и да ги прати в затвора. Ще продължават да се разхождат наоколо и да колят хора. Като животните в джунглата. Изведнъж всичко започна да става прекалено истинско. Разбираш ли ме, Лари? Разбираш ли какво имам предвид?
-Да.
Само че още го беше яд на нея и дори малко я презираше. Всичко, което се случваше, бе съвсем реално. Собствената му майка беше мъртва; той беше при нея, когато умираше, и нима Рита се опитваше да каже, че е някак си по-чувствителна от него? Той загуби майка си, а тя бе изгубила мъжа, който й беше купил мерцедес, но незнайно защо се предполагаше, че нейната загуба е по-значима. Е да, ама това са дивотии. Пълни дивотии.
- Моля те, опитай се да не ми крещиш. Ще се справям по-добре.
О, надявам се. Много силно се надявам.
— Вече си добре - каза Лари и й помогна да се изправи. Хайде, всичко е наред. Какво ще кажеш? Имаме толкова работа. Ще се справиш ли?
- Да. - Но изразът на лицето й беше същият като одеве, когато й предложи яйцата.
- Като се махнем от града, ще се почувстваш по-добре. Рита го погледна безизразно.
- Наистина ли?
- Естествено - отвърна престорено сърдечно Лари. - Много по-добре.
* * *
Решиха да се екипират за път от най-скъпия магазин. Спортният магазин „Манхатън" беше заключен, но Лари намери някаква дълга желязна тръба и разби стъклото. Алармата запищя налудничаво сред безлюдната улица. Той избра една по-голяма раница за себе си и една по-малка за Рита. През рамо беше преметнал сак с външни джобове, който Рита намери в един шкаф. В него имаше по два ката дрехи за всекиго и четки за зъби - не й позволи да вземе нищо друго. Идеята за четките му се стори доста абсурдна. Тя бе облякла елегантен бял копринен панталон и блуза без ръкави. Той беше с избелелите си дънки и бяла риза с навити ръкави.
Напълниха раниците само с вакуумирани храни. Няма смисъл, обясни й той, да се товарят с повече неща, включително и с дрехи, след като просто могат да се снабдят с необходимото, като стигнат отсрещния бряг на реката. Тя безучастно се съгласи и липсата на всякакъв интерес отново го жегна.
След кратък негласен спор със себе си Лари прибави към багажа 0.30-калиброва пушка и двеста патрона. Беше прекрасно оръжие; на етикета с цената, който Лари отлепи от предпазителя и небрежно хвърли на пода, пишеше четиристотин и петдесет долара.
- Наистина ли смяташ, че това ще ни потрябва? - тревожно попита Рита. Тя все още носеше онзи 32-калибров пистолет в чантата си.
- Смятам, че не е лошо да го имаме. - Не му се искаше да продължава с обясненията, но си помисли за грозния край на лудия с чудовищата.
- О - тихо възкликна тя и по очите й Лари позна, че мисли за същото.
- Раницата ти не е много тежка, нали? - О, не. В никакъв случай. Наистина. - Е, обикновено стават все по-тежки, докато вървиш. Ако ти натежи, просто ми кажи и аз ще я понося. - Ще се справя. - Рита се усмихна. Като тръгнаха отново, тя се огледа в двете посоки и рече: - Напускаме Ню Йорк.
-Да.
- Толкова се радвам. Чувствам се както... о, както когато бях малка. Баща ми понякога казваше: „Днес ще ходим на екскурзия." Помниш ли времето, когато си бил малък?
В отговор Лари се усмихна и си спомни вечерите, когато майка му обявяваше: „Онзи уестърн, дето искаш да го гледащ Лари, го дават в Крест. С Клинт Ийстууд е. Какво ще кажеш?"
- Мисля, че си спомням.
Тя се повдигна на пръсти и нагласи раницата на раменете му.
- Пътешествието започва. - После добави съвсем тихо -толкова тихо, че той не беше сигурен дали е чул правилно. -Пътят води все напред и все напред...
- Какво?
- Стихче от Толкин - „Властелинът на пръстените". Винаги съм го смятала за нещо като врата към приключенията.
- Колкото по-малко приключения, толкова по-добре -отвърна Лари и с нежелание си помисли, че я разбира, и то прекалено добре.
Тя продължаваше да гледа улицата. Кръстовището приличаше на тесен каньон сред високите каменни стени и проблясващите под слънцето прозорци от термостькло; задръстването продължаваше с километри. Сякаш на хората в цял Ню Йорк им бе хрумнало едновременно да паркират колите си на улицата.
- Била съм на Бермудските острови, в Англия, в Ямайка, в Монреал, в Сайгон и в Москва. Но не съм ходила на екскурзия, откакто бях момиченце и татко ни водеше със сестра ми Бес в зоологическата градина. Да вървим, Лари.
Лари Ъндърууд запомни за цял живот тази разходка по Манхатьнските улици. Улови се, че мисли за стихчето от Толкин; до известна степен Рита имаше право да го цитира - Толкин, с неговите митични страни, уловени в обектива на времето и на развинтената, екзалтирана фантазия, населени с елфи, енти, троли и орки. В Ню Йорк нямаше ни едно такова същество, но толкова неща се бяха променили, толкова неща бяха излезли от релси, че просто бе невъзможно човек да не мисли за фантастика. Някакъв мъж висеше на улична лампа на ъгъла на Пето и Четиридесет и четвърто Авеню – точно след парка, в някога задръстения от хора квартал с банки и учреждения, а на врата му висеше надпис, състоящ се от една-единствена дума: „ЛУТЕР". Върху капака на шестоъгълна кофа за боклук лежеше котка с малките си, даваше им да бозаят и се приличаше на късното утринно слънце. По улицата се разхождаше млад мъж с чанта, ухилен до уши, който каза на Лари, че дава милион долара, за да прекара петнайсет минути с жената. Предполагаше се, че милионът е в чантата. Лари свали пушката от рамо и му каза да набута милиона си на едно място.
- Добре бе, приятелю. Само не я насочвай срещу мен, разбираш ли? Не можеш да ме виниш, че си опитвам късмета.
Приятен ден. Не се впрягай.
Малко след това стигнаха до ъгъла на Пето и Трийсет и девето Авеню (Рита, обзета от някакво истерично чувство за хумор, държеше да нарича мъжа, когото срещнаха, Джон Биърсфорд Типтън - на Лари името нищо не му говореше). Вече беше почти пладне и той предложи да обядват. На ъгъла имаше магазин за деликатеси, но когато бутна вратата, отвътре ги лъхна миризма на развалено месо и Рита се отказа.
- По-добре да не влизам, ако държа да не изгубя апетит — извини се тя.
Лари предполагаше, че вътре могат да се открият и по-трайни неща - салами, колбаси „Пеперони" или нещо подобно - но след като налетяха на оня тип „Джон Биърсфорд Типтон" четири пресечки по-назад, не му се щеше да оставя Рита сама дори за няколкото минути, които ще му бъдат необходими, за да влезе в магазина и да провери. На половин пресечка в западна посока намериха пейка и хапнаха сушени плодове и сушен бекон. Приключиха обяда с бисквити „Риц", намазани със сирене, и термос ледено кафе.
- Този път наистина бях гладна - гордо обяви Рита.
Той се усмихна поуспокоен. Достатъчно е да се прави нещо, да се предприемат позитивни действия и всичко е наред.
Бе се опитал да я убеди, че ще се почувства по-добре, като напуснат Ню Йорк. Тогава го изрече просто за да каже нещо. Но сега, усещайки как духът му се повдига, му се струваше, че е бил прав. Да стоиш в Ню Йорк беше все едно да си в гробище, където мъртвите блуждаят. Може би Рита отново ще стане каквато беше първия ден, в парка. Щяха да стигнат до Мейн по второстепенните пътища и да се настанят в някоя богаташка вила. Сега ще се отправят на север, а през септември-октомври - по на юг. В Бутбей Харбър през лятото, в Кий Бискейн през зимата. Там има хубава ледена пързалка. Погълнат от мислите си, Лари нарами пушката, която бе настоял да вземат, и не забеляза болката, изписана по лицето на Рита.
Движеха се на запад, следвани от сенките си, които, първо, сплескани като жаби, се удължаваха с напредването на следобеда. Прекосиха Авеню ъв ди Америкас, Седмо, Осмо Девето и Десето Авеню. Уличните платна бяха задръстени с безмълвни, замръзнали реки от разноцветни автомобили, като преобладаваше жълтият цвят на такситата. Много от колите се бяха превърнали в катафалки, чиито разлагащи се шофьори все още седяха зад воланите, а пътниците, отпуснати на седалките, бяха като заспали, сякаш отегчени от задръстването. Лари започваше да мисли, че като излязат от града, сигурно ще трябва да се снабдят с два мотоциклета. Те щяха да им осигурят подвижност и жизненоважното предимство да се провират и през най-големите задръствания от спрели и пълни с мъртъвци автомобили, с каквито сигурно бяха претъпкани всички магистрали.
„Планът ми е добър, при положение че Рита умее да кара колело" - мислеше той. А както беше тръгнало, като нищо ще се окаже, че не може. Полека-лека осъзнаваше, че си е взел белята с нея, най-малкото в определено отношение. Е, ако опре ножът до кокал, сигурно би могъл да я качи на своя мотор.
На кръстовището при Трийсет и девето и Седмо видяха младеж, облечен само с отрязани до колената дънки, който лежеше на покрива на такси „Динг-донг".
- Жив ли е? - попита Рита.
Чувайки гласа й, младежът седна, огледа се и като ги видя, им помаха. Те отвърнаха на поздрава. Той бавно се отпусна назад.
Минаваше два часът, когато пресякоха Единайсето Авеню. Някъде отзад Лари дочу сподавен стон и изведнъж осъзна, че Рита вече не върви от лявата му страна.
Бе коленичила и придържаше крака си. Обзет от чувство подобно на ужас, Лари забеляза за първи път, че тя е обула скъпи сандали без пръсти - сигурно струваха поне осемдесет долара, напълно подходящи за кратка разходка покрай витрините на Пето Авеню, но едва ли ставаха за продължително ходене, всъщност дори поход...
Кожата й беше разранена от каишките. По глезените й се стичаха тънки струйки кръв.
- Лари, съ...
Той я дръпна грубо, изправи я на крака и закрещя право в лицето й:
- Какво си въобразяваше? - Рита отстъпи уплашено и за миг той се засрами от грубостта си, но същевременно го обзе някакво подло задоволство. - Да не си въобразяваше, че можеш да вземеш такси до вкъщи, като те заболят краката?
- Не съм си и помисляла...
- За Бога! - Той прокара пръсти през косата си. - Сигурно не си. От краката ти тече кръв, Рита. Откога те боли?
Гласът й беше толкова тих и дрезгав, че едва се чуваше въпреки неестествената тишина, която цареше наоколо.
- От... ами, от Пето и Трийсет и девето, струва ми се.
- Дявол да го вземе, изминахме цели двайсет пресечки и ти не можа да кажеш, че те болят краката?
- Мислех., че може... да мине... да не ме боли повече... не исках... толкова беше приятно... да излизаме извън града... просто мислех..
- Въобще не си мислила - ядно отвърна Лари. - Представяш ли си колко ще ни бъде приятно сега, когато си в такова състояние? Майка му стара, краката ти изглеждат като че някой те е разпъвал на кръст.
- Не ме ругай, Лари - каза тя почти разплакана. - Моля те, недей... толкова ужасно се чувствам, когато... моля те, не ме ругай.
Сега вече Лари побесня и после, като мислеше за това, не можа да разбере защо при вида на кървящите й крака буквално му изгърмяха бушоните. Но в момента това нямаше значение. Той закрещя:
- Мамка му! Мамка му! Мамка му!
Изкривени от ехото и безсмислени, думите отекваха между високите жилищни блокове.
Рита закри лицето си с длани, приведе се и заплака. Това го вбеси още повече - сигурно защото Рита бягаше от действителността. И защо не, със същия успех можеше да затвори очи и да се остави да я води, та нали наоколо винаги е имало някой, който да трепери над нашата героиня, малката Рита. Някой да кара колата, да пазарува, да мие тоалетната чиния, да плаща данъците. Значи дай да пуснем Дебюси, от чиято сладост направо можеш да се задушиш, да закрием очи, така че да ни се вижда прекрасният маникюр, и да оставим Лари да се погрижи за всичко. Грижи се за мен, Лари, като видях какво се случи на лудия с чудовищата, изведнъж реших че не мога повече да издържам. Всичко това е „безкрайно" отблъскващо за човек с моя произход и възпитание.
Дръпна ръцете й. Рита се сви още повече и отново се опита да покрие очите си.
- Погледни ме. Тя поклати глава.
- Дявол да го вземе, погледни ме, Рита!
Накрая все пак го погледна някак странно и уплашено, сякаш очакваше сега да я удари и с юмрук. Всъщност би му подействало добре, тъй като част от съзнанието му ненавиждаше Рита.
- Ще ти кажа как стоят нещата, защото май на разбираш. Първо, имаме да вървим още четирийсет-петдесет километра. Второ, ако тези рани се възпалят, можеш да получиш отравяне на кръвта и да умреш. Трето, крайно време е да си поразмърдаш задника и да започнеш да ми помагаш.
Беше я хванал за раменете и изведнъж забеляза, че палците му почти са потънали сред плътта й. Ядът му се изпари при вида на червените следи от пръстите му. Отстъпи назад, отново поразколебан; бе толкова сигурен, че пак е прекалил, та чак му се повдигаше. Лари Ъндърууд пак го прихващат. Като си такъв голям умник, защо не погледна какво е обула още преди да тръгнете?
„Ами защото си е неин проблем" - злобно се защитаваше някакъв вътрешен глас.
Не, не е вярно. Проблемът беше негов. Защото тя не знаеше. Щом трябва да я вземе със себе си (едва днес започваше да осъзнава колко по-лесно щеше да му бъде сам), значи просто трябва да поеме и отговорността за нея.
„Да те вземат мътните" - каза злобният вътрешен глас.
А сега се намеси майка му: „Ти си използвач, Лари."
Ето я и онази специалистка по хигиена на устната кухина от Фордхам, която крещи след него от прозореца: „Пък аз те мислех за свястно момче! Хич не си никакво свястно момче!
„Бог е пропуснал нещо от теб, Лари. Ти си използвач."
„Това е лъжа! Скапана опашата ЛЪЖА!"
- Рита, извинявай.
Тя седеше на тротоара, облечена в блузата без ръкави и белите си панталони, а косата й изглеждаше побеляла и проскубана. Сведе глава и попипа наранените си крака. Дори не го и поглеждаше.
- Извинявай - повтори той. - Аз... виж, нямах право да ти наговоря всички тези неща.
Всъщност имаше, но карай да върви. Като се извини човек и нещата се изглаждат. Така върви светът.
- Продължавай сам, Лари - рече Рита - Не искам да те бавя.
- Казах, че съжалявам - отговори той с нотка нетърпение в гласа си. - Ще ти намерим нови обувки и хавлиени чорапи. Ще...
- Нищо няма да търсим. Продължавай сам. - Рита, извинявай...
- Ако го повториш още веднъж, ще се разпищя. Ти си лайно и извинението ти не се приема. А сега поемай.
- Казах вече, че се...
Тя отметна глава и запищя. Лари отстъпи и се огледа дали някой я е чул и дали отнякъде се задава полицай да провери каква злина е сторил младежът на възрастната дама, която седи на тротоара със събути обувки. „Остатъци от културни условности - разсеяно си рече той, - колко е весело всичко."
Рита престана да пищи, втренчи се в него и го отпъди с ръка, сякаш беше досадна муха.
- По-добре престани, защото наистина ще те изоставя. Тя само го погледна, без да казва нищо. Не можеше да понесе погледа й и сведе очи, заради което в този миг я мразеше.
- Добре. Приятно прекарване, когато те изнасилят и те убият.
Нарами пушката, зави наляво и се заспуска към тунела по рампа № 495. В края на алеята имаше страхотна катастрофа - някакъв мъж с микробус „Мейфлауър" се бе опитал да си пробие път през най-голямата навалица и колите наоколо бяха прекатурени като кегли за боулинг. Едва ли не под шасито на микробуса се въргаляше изгорял „Пинто". С главата надолу, шофьорът на мейфлауъра висеше наполовина през прозореца и ръцете му се полюшваха. По вратата имаше засъхнала кръв и повръщано.
Лари се огледа назад, сигурен, че ще види Рита да върви след него или да си стои все там, обвинявайки го с поглед. Но я нямаше.
- Мътните те взели - гласът му прозвуча нервно и обидено. - Опитах се да се извиня.
Не можа да продължи веднага; струваше му се, че от всичките тези коли го пронизват ядни мъртви очи. В главата му изникна стих от песен на Дилън: „Чаках те сред мъртвото задръстване... а ти знаеше, че трябва да съм другаде... но къде си тази вечер, мила ми Мари?"
Пред него се простираха четири ленти, препълнени с коли, отправили се на запад. Когато видя, че флуоресцентните лампи на тавана на тунела не светят, го обзе истински ужас. Все едно да влезе в автомобилно гробище. Ще го оставят да измине половината път и после ще се разшават... ще оживеят... ще чува как вратите на колите се отварят, а след това тихичко да щракват и да се затварят... провлечените им стъпки...
Почувства, че се изпотява. Високо над него някаква птица изграчи дрезгаво и той подскочи. „Държиш се глупаво - рече си. - Това са детинщини. Трябва само да се придържаш към пешеходната пътека и за нула време ще бъдеш..." ... удушен от възкръсналите мъртъвци... Облиза устни и опита да се разсмее, но не успя. Продължи още пет крачки към мястото, където алеята се съединяваше с магистралата и пак спря. Отляво беше спрял кадилак „Елдорадо", от който насреща му се блещеше жена с почерняло тролско лице. Носът й беше притиснат до стъклото и I приличаше на зурличка. По прозореца бяха засъхнали вадички кръв и сополи. Мъжът на шофьорското място беше приведен над волана, сякаш търсеше нещо по пода. Всичките прозорци на колата бяха затворени; вътре сигурно беше като парник. Ако отвори вратата, жената ще се изсипе на платното и ще се разпадне на части като чувал изгнили пъпеши, а от вътре ще го лъхне спарена и пропита с дъх на изгнило миризма.
Както ще мирише в тунела.
Лари се обърна рязко и забърза обратно, усещайки как раздвиженият въздух изстудява потта на челото му. - Рита! Рита! Слушай, искам да...
Като стигна до началото на рампата, думите му замряха. Рита все още я нямаше. Трийсет и девета улица се стесняваше и някъде в далечината се превръщаше в точица. Той хукна от южната пешеходна алея към северната, като се блъскаше в броните на колите и се катереше по багажниците, толкова горещи, че можеха да ти излязат мехури. Но северната алея също беше празна.
Лари сви длани на фуния и закрещя: „Рита! Рита!"
Отвръщаше му само мъртвото ехо: „Рита... ита... ита... ита..."
* * *
Към четири часа над Манхатън започнаха да се скупчват тъмни облаци, от време на време сред планините от небостъргачи се разнасяше гръмотевичен тътен. Над сградите проблясваха мълнии. Сякаш Господ Бог искаше да подплаши малкото останали хора и да ги накара да излязат от скривалищата си. Светлината стана призрачно жълтеникава и на това никак не му хареса. Свиваше го стомахът и когато си запали цигара, тя трепереше в ръката му, така както чашата с кафе трепереше тази сутрин в ръката на Рита.
Беше седнал в края на алеята, опрял гръб в най-долната пречка на оградата. На нея бе облегнал и пушката, а раницата държеше в скута си. Първоначално смяташе, че Рита ще се уплаши и не след дълго ще се върне, но остана излъган. Преди петнайсет минути се отказа да я вика. Ехото го побъркваше. Отново изтрещя гръмотевица, този път по-близо. С ледена ръка следобедният вятър погали гърба му, към който потната му ризата беше залепнала. Май ще трябва или да се подслони някъде, или да престане да се колебае и да мине през тунела. Ако не му стиска да влезе, ще се наложи да прекара още една нощ в града, а на сутринта да прекоси реката по моста „Джордж Уошингтьн", който се намира в северна посока.
Опита се да разсъждава трезво за тунела. Вътре няма какво да го ухапе. Беше забравил да се екипира с голям, хубав фенер - Исусе Христе! Човек никога не се сеща за всичко, но все пак имаше запалка, а и пешеходната пътека е отделена от платното с мантинела. Всичко останало... да речем мислите за мъртъвците в колите си... това си беше чиста паника, измишльотини от комиксите, точно толкова смислено, колкото и да се страхуваш, че от шкафа ще изскочи Торбалан. „Ако не успя да измислиш нищо друго - Лари сам си четеше конско, - значи просто няма да те бъде в този смел нов свят. Изобщо не си и помисляй. Ти си..."
Почти над главата му проблесна мълния и го накара да замижи. Последва гръмотевица - сякаш избухна барутен погреб. Без никаква определена причина му хрумна, че днес е първи юли и човек трябва да заведе любимата си на Кони Айлънд, за да се тъпчат с хамбургери до побъркване; да уцелят трите дървени бутилки за мляко с едно хвърляне на топката и да спечелят кукла Кюпи; да видят фойерверките, когато се стъмни...
На бузата му капна огромна, студена дъждовна капка; друга пък му капна на врата и се стече надолу под яката на ризата. Запръска - капките бяха големи колкото десетцентови монети. Лари стана, метна раницата на гръб и пушката през рамо. Още не беше решил накъде да върви - назад към Трийсет и девето Авеню или към тунела „Линкълн". Но трябваше да се подслони някъде, защото започваше да вали. като из ведро.
В небето изтрещя гръмотевица, толкова зловеща, че Лари извика от уплаха - не по-различно, отколкото са викали кроманьонците преди два милиона години.
- Ох, тъп страхливец - промълви той и заслиза по алеята към входа на тунела.
От косата му капеше вода. Отмина елдорадото с жената, чийто нос беше притиснат към стъклото, като се опитваше да не я гледа, но все пак я улови с периферното си зрение. Дъждът барабанеше по покривите на колите в джазритъм. Валеше толкова силно, че капките отскачаха и образуваха лека мъгла.
Точно пред входа на тунела Лари спря за миг, отново разколебан и уплашен. Заваля град и това реши нещата. Ледените зърна бяха големи и пареха при допир. Отново се разнесе гръм.
„Добре де — рече си той. — Добре де, добре де, добре де, вече се реших."
Сетне влезе в тунела.
* * *
Вътре беше много по-тъмно, отколкото очакваше. Отначало отзад проникваше бледа светлина - виждаха се още коли, наблъскани плътно една до друга (сигурно е било кофти да се умре тук; лепкавите пръсти на клаустрофобията започваха бавно и нежно да обгръщат главата му; първо го галеха, после запритискаха слепоочията му все по-силно, да, било е наистина много гадно, адски противно), и зеленикавите плочки, с които бяха облицовани извиващите се в арка стени. Пешеходната пътека беше отдясно и се губеше напред в тъмнината. Отляво, през около сто метра, се издигаха подпорни колони.
Някакъв знак го съветваше: „НЕ СМЕНЯЙТЕ ПЛАТНАТА".
Флуоресцентните лампи на тавана не светеха, а от стените се взираха празните стъклени очи на камерите за наблюдение на тунела. Докато се двоумеше пред първия дълъг и остър завой надясно, светлината отслабваше все повече и повече, докато накрая се виждаха вече само приглушените отблясъци на никелирани повърхности. След това се стопи напълно. 
Лари прерови джобовете си, търсейки запалката; намери я и я запали. Светлинката беше безкрайно слаба и по-скоро усилваше неспокойствието му, отколкото да го разсее. Дори най-силният възможен пламък образуваше светъл кръг с диаметър едва два метра.
Прибра я в джоба си и продължи да върви, опирайки ръка в мантинелата. Тук, вътре, също имаше ехо, което го притесняваше дори повече от онова навън. То му създаваше усещането, че отзад има някой... който го дебне. На няколко пъти спира с вирната глава и с широко отворени (но незрящи) очи ла се вслушва в заглъхващото ехо. Започна да влачи крака, без да отлепва пети от циментовата настилка, та стъпките му да не отекват.
След известно време пак спря и освети часовника си с помощта на запалката. Беше четири и двайсет, но не беше много сигурен точно какво означава това. В тази тъмница времето като че ли беше лишено от смисъл. Както и разстоянието, пак по същата причина; всъщност колко е дълъг тунелът „Линкълн"? Километър? Два? Три? В никакъв случай не и три, тъй като минава под река Хъдзън. Да речем километър и половина. Но в такъв случай трябваше вече да е излязъл от другата страна. Ако човек извървява средно по шест километра в час, то километър и половина се изминават за четвърт час, което значи, че вече е седял в тази воняща дупка цели пет минути по-дълго.
- Вървя много по-бавно от обикновено - рече си той и подскочи при звука на собствения си глас. Запалката падна от ръката му и изтрополи на земята. Ехото отговори, придавайки на гласа му заплашително веселяшкия тон на луд човек, който сякаш се приближаваше: - ... го по-бавно... авно... авно...
- Исусе - промърмори Лари, а ехото отвърна шепнешком: - усе... усе... усе...
Прекара ръка по лицето си, опитвайки се да надвие паниката и желанието да престане да разсъждава и да тича слепешката напред. Но вместо това коленичи (коленете му се удариха в настилката така, сякаш гръмна пистолет, което пак го стресна) и започна да изследва миниатюрната топография на пътеката - вдлъбнатини по цимента, цигарен фас, смачкан станиол; накрая откри и своя „Бик". Вътрешно възкликна облекчено, здраво сграбчи запалката, изправи се и продължи да върви.
Тъкмо започваше да се овладява, когато кракът му се удари в нещо твърдо, което отказваше да помръдне. Поемайки въздух, изпищя негласно и отстъпи две крачки назад. Закрепи се на крака, извади запалката от джоба си и светна. Ръката му се тресеше и пламъкът танцуваше лудешки.
Беше настъпил ръката на войник. Мъртвецът седеше, опрял гръб в стената на тунела, с проснати насред пътеката крака - зловещ пазач, оставен тук да препречва пътя. Изцъклените му очи се взираха в Лари. Устните бяха оголили зъбите му и той сякаш се хилеше. От гърлото му стърчеше автоматичен нож.
Запалката започваше да загрява. Лари я изгаси. Облизвайки устни, се вкопчи в железния парапет и се насили да тръгне напред, докато кракът му срещна отново ръката на войника. Направи смешна широка крачка и го прескочи; обзе го някаква кошмарна сигурност. Ей сега ще чуе как ботушите на войника проскърцват, той ще се пресегне и ще сграбчи крака му с ледената си ръка.
Препъвайки се, Лари затича, но измина само десетина крачки - наложи си да спре, защото знаеше, че ако продължи да тича, паниката ще го надвие, той ще се заблъска сляпо насам-натам, преследван от цял взвод ужасяващи, ечащи стъпки.
Когато реши, че вече се е взел в ръце, отново тръгна. Сега беше още по-зле - пръстите неволно се свиваха в обувките му, сякаш се страхуваха, че всеки миг може пак да се сблъскат с проснато насред пътеката тяло... и не след дълго се случи точно това.
Лари изстена и отново щракна запалката. Този път положението беше много по-неприятно. Беше настъпил тяло на възрастен мъж със синя риза. Сребристо-черната шапчица бе паднала от оплешивяващата глава в скута му. На ревера му беше забодена шестолъчна звезда от ковано сребро. По-нататък имаше още шест-седем трупа - две жени, мъж на средна възраст, още една жена, която може би наближаваше седемдесетте, и две момчета-тийнейджъри.
Запалката беше толкова гореща, че не можеше да се държи. Изгаси я и я пъхна в джоба си, където тя продължи да излъчва топлина като въгленче. За смъртта на тези хора "капитан Трипс" бе виновен колкото и за ножа в гърлото на онзи войник. Лари бе видял кръвта, изподраните дрехи, издрасканите плочки и дупките от куршуми. Били са застреляни. Лари си припомни слуховете, че изходите от остров Манхатън са завардени от войници. Тогава не знаеше дали да им вярва; миналата седмица, когато всичко тръгна наопаки, се носеха какви ли не слухове.
Разигралата се сцена можеше лесно да се възстанови. При блокирането на тунела хората са се оказали вътре, но са били достатъчно здрави, за да вървят. Слезли са от колата си и са се запътили към Джърси по пешеходната пътека точно като него Имало е контролен пост, картечници или нещо такова.
Имало е? Или има и сега?
Лари спря, облян в пот, опитвайки се да вземе решение. Плътната тъмнина беше идеален екран, на който мисълта му можеше да прожектира фантазиите си. Ето какво видя той: жестоките очи на войници в херметични костюми, приклекнали зад картечница с инфрачервен окуляр, чиято задача е да очистват всички пешеходци, които се опитат да минат през тунела; в отсамния край на тунела има още един войник -доброволец-самоубиец, екипирай с инфрачервени очила, който пълзи към него с нож между зъбите; двама други, които безшумно зареждат мортира с една-единствена капсула отровен газ.
И все пак нямаше воля да се върне. Беше почти убеден, че тези образи са измислици, а идеята да се върне беше немислима. Войниците със сигурност са си отишли. Мъртвецът, когото видя, потвърждаваше подобно заключение. Но... Всъщност онова, което истински го притесняваше, бяха труповете пред краката му. Заемаха два-три метра от пътеката. Не можеше да ги прескочи, както прескочи войника. А ако слезе отстрани, за да ги заобиколи, рискува да си счупи крака или глезена. Ако ще продължава, трябва... ъ-ъ... трябва да ги прегази.
Отзад, в тъмнината, нещо се разшава. Лари се обърна, моментално сграбчен от страха при този единствен шумолящ звук... или стъпка.
- Кой е там? - извика той и смъкна пушката от рамото си. Отвърна му единствено ехото.
Когато то заглъхна, той чу - или само си мислеше, че е чул - притаено дишане. Стоеше в тъмното, изцъклил очи, а космите по врата му настръхнаха. Затаи дъх. Не чуваше нито звук. Тъкмо започваше да отхвърля тази мисъл, приписвайки я отново на въображението си, когато звукът отново се чу... плъзгаща се, тиха стъпка.
Лари за тършува нервно за запалката. Дори не му и хрумна, че пламъкът ще го превърне в мишена. Докато я издърпваше, тя се закачи в джоба му; запали се сама и Лари я изтърва. Чу как се удари в парапета, после отдолу долетя тихо „бум" - запалката беше паднала върху покрива на някоя кола.
Приплъзващите се стъпки отново се чуха, този път по-близо, но беше невъзможно да се определи колко близо. Някой идваше насам, за да го убие; съзнанието му, напълно парализирано от ужас, рисуваше пред очите му гледката на приближаващия се в тъмното войник с ножа в гърлото...
Ето пак - тиха, шумоляща стъпка.
Лари си спомни, че има пушка. Прицели се в тъмното и започна да стреля. Изстрелите силно трещяха в затвореното пространство. Звукът накара Лари да се разпиши, но гласът му се изгуби сред тътена. При всеки изстрел цевта припламваше като светкавица; осветени от червените езичета, облицовъчните плочки и замръзналите редици от автомобили приличаха на серия черно-бели снимки. Рикоширалите куршуми подскачаха наоколо като горски духове. При всеки откат пушката удряше рамото му и то изтръпна. Изведнъж Лари откри, че така полека -лека се е извъртял и сега вече стреля по колите, вместо по посока на пешеходната алея. Все още не можеше да престане да стреля. Пръстът му действаше вместо мозъка му и продължаваше да натиска спусъка машинално, докато накрая вече щракаше на празно.
Ехото отвръщаше на изстрелите. Пред очите на Лари танцуваха триизмерните отражения на току-що отлетелите образи. Почти не усещаше миризмата на кордит и дълбоките степания, които издаваше.
Все още стискайки пушката, той се обърна; вместо войници, облечени в защитни костюми тип „Щамът Андромеда"*, /* От англ. Andromeda Strain, научнофантастичен роман (1969 г.) от М. Крайтьн - несъществуващ вид извънземни бактерии, получени при научни изследвания, които, ако се разпространят, биха убили всички живи организми на земята. - Б. пр./, на киноекрана в главата му сега се прожектираха морлоките на "Машината на времето" на Дж. Х. Уелс, само че така както изглеждаха в комиксите - приведени слепи същества, които излизат от дупките си в земята, а там, в дълбините, безспирно бръмчат машини.
Лари затича, препъвайки се в меката, но неподатлива преграда от тела; от време на време едва не падаше, но продължаваше, без да изпуска нито за миг металния парапет.
Тичайки, ритна нещо слузесто. Разнесе се миризма на мърша, но той почти не й обърна внимание. Продължи напред, задъхвайки се.
Изведнъж от тъмнината зад гърба му се надигна писък, който го смрази на място. Беше нещастен, отчаян писък, граничещ с лудостта:
- Лари! О, Лари, за Бога...
Рита Блейкмур.
Обърна се. Писъкът бе преминал в плач, истеричен плач, който ечеше в целия тунел. Вече почти откачил, в първия миг Лари реши да я изостави и да продължи. Така или иначе сама ще намери пътя, защо пак да се нагьрбва с излишни грижи? После се взе в ръце и извика:
- Рита! Не мърдай! Чуваш ли ме? Плачът продължаваше.
Лари се запрепъва назад през труповете с изкривено от погнуса лице, опитвайки се да не диша. После затича към нея, без да знае колко далеч се намира, защото ехото изкривяваше всичко. Най-накрая едва не падна върху жената.
- Лари! - Тя се хвърли към него и така силно го сграбчи за врата, че едва не го удуши. Усещаше как сърцето й бие лудо под блузата, сякаш щеше да се пръсне.
Лари, Лари, не ме оставяй сама тук, не ме оставяй сама в тъмното...
- Няма. - Прегърна я силно. - Нараних ли те? Аз... аз прострелях ли те?
- Не... усетих свистенето... един куршум прелетя толкова близо, че усетих свистенето... и парчета... може би парчета от плочки... по лицето... одраскаха ме по лицето... - Боже мили, Рита, не знаех. Направо превъртам тук, в тъмното. А и си загубих запалката... трябваше да се обадиш. Можех да те убия.
Изведнъж осъзна реалната възможност това да се бе случило.
- Можех да те убия - повтори той, зашеметен от откритието.
- Не бях сигурна, че си ти. Когато се спусна по алеята към входа на тунела, влязох в един блок. А ти се върна и започна да викаш... и аз за малко... но не можах... а после, като заваля дъждът, се появиха двама мъже... Мисля, че търсеха нас... или поне мен. Така че останах там, а когато си тръгнаха, реших, че не са си отишли, че се крият и чакат да се появя, така че не посмях да изляза, докато започнах да си мисля, че вече си от другата страна и никога повече няма да те видя... и значи аз... аз... Лари, няма да ме оставиш, нали? Няма да си отидеш?
- Няма.
- Не бях права, онова, което ти казах, не е вярно, трябваше да ти кажа за сандалите, тоест за обувките, ще се храня, когато ти ми казваш... ще... ще... ооооооуууууу...
- Шшт - каза Лари, прегръщайки я. - Сега всичко е наред. Всичко е наред.
Но в същото време си представяше как стреля по нея в сляпа паника и мислеше колко лесно някой от куршумите е можел да размаже ръката й или да изкара стомаха й навън. Изведнъж стомахът го сви и зъбите му загракаха.
- Ще продължим напред, когато си готова да вървиш. Не бързай.
- Там имаше някакъв човек... мисля, че беше човек... стъпих върху него, Лари. - Той чу как Рита преглътна. - Едва не изпищях, но се въздържах, защото мислех, че пред мен не вървиш ти, а някой от онези двама мъже. А когато изкрещи ехото... не можах да позная ти ли си... или... или...
- По-нататък има още мъртви хора. Ще можеш ли да се справиш?
- Ако си с мен - да. Моля те... ако си с мен.
- Ще бъда.
— Тогава да вървим. Искам да се махна оттук. - Тя потрепери конвулсивно и се сгуши в него. - Не съм искала нищо така силно.
Лари потърси лицето й и я целуна - първо носа, после очите, после устните.
- Благодаря ти - простичко изрече той, без изобщо да знае какво иска да каже. - Благодаря ти. Благодаря ти.
- Благодаря и на теб - повтори и Рита. - О, мили Лари. Няма да ме изоставиш, нали?
- Не, няма. Кажи ми, когато си готова за тръгване, Рита, и ще вървим заедно. Така и направиха.
***
Прегазиха телата, прегърнали се през врата като пияници, които се прибират от кварталната кръчма. След това обаче отново ги очакваше препятствие. Невъзможно беше да видят какво е, но след като го опипа, Рита каза, че може би е легло, изправено на едната страна. С общи усилия успяха да го прекатурят през парапета. То се разби долу, върху покрива на някоя кола, със страхотен, ечащ трясък, който ги накара да подскочат и двамата и да се вкопчат един в друг. На пътеката - очевидно прикрити зад леглото - лежаха още три трупа; Лари предположи, че това са войниците, застреляли еврейското семейство. Прегазиха и тях и продължиха по-нататък.
Малко след това Рита внезапно спря.
- Какво има? - попита Лари. - Има ли нещо на пътя?
- Не, Лари. Аз виждам. Това е краят на тунела!
Той премигна и осъзна, че също вижда. Светлината беше слаба и се бе появила съвсем постепенно - толкова бавно, че Лари не я бе забелязал, докато Рита заговори за нея. Сега различаваше слабия отблясък по плочките и малко по-близо до себе си, бледите, неясни очертания на лицето на Рита. Ако обърнеше поглед вляво, виждаше мъртвата река от автомобили.
- Хайде - зарадван я подкани той.
На шейсет крачки по-натам, проснати насред пътеката, лежаха още няколко мъртъвци, все войници. Прегазиха и тях.
- Защо ще затварят само Ню Йорк? - запита Рита. - Освен ако... Лари, може би само в Ню Йорк е така!
- Не смятам - отвърна той, но все пак почувства някаква слаба, макар и безсмислена надежда.
Забързаха. Вече виждаха изхода на тунела. Беше блокиран от два огромни бронирани камиона, обърнати с предниците един към друг. Те почти спираха дневната светлина; ако не бяха там, Лари и Рита щяха да видят светлината много по-рано. Там, където пешеходната пътека се спускаше към изхода на тунела, видяха още няколко трупа. Промушиха се между камионите, покатервайки се върху плътно допрените една до друга брони. Рита не се осмели да надникне вътре, но Лари го стори. Имаше сглобена наполовина картечница, сандъци с амуниции и железни кутии с нещо, което приличаше на сълзотворен газ. Както и трима мъртви мъже.
Когато излязоха, ги лъхна лек ветрец с аромат на дъжд; прекрасната, свежа миризма напълно оправдаваше преживяванията в тунела. Лари го сподели с Рита; тя кимна и за миг склони глава на рамото му.
- Макар че не бих го направила втори път дори за милион долара.
- След някоя и друга година ще използваш парите за тоалетна хартия. Моля, не мачкайте зелените банкноти.
- Но сигурен ли си...
- Дали било само в Ню Йорк? Виж! - посочи той. Касите, където се плащаше таксата за ползване на тунела, бяха празни. Средната бе заровена под изпотрошени стъкла Отвъд, докъдето им стигаше погледът, платната в западна посока бяха празни, но идващите на изток - онези, която влизаха в тунела, бяха задръстени със замряло улично движение. На аварийната лента имаше камара от безразборно нахвърляни тела и няколко чайки стояха край тях като на пост.
- О, Боже мой - промълви Рита.
- Някои хора са се опитвали да избягат от Ню Йорк, а други да влязат. Не зная защо са си правили труда да затварят тунела на изхода към Джърси. Може би самите те не са знаели. Просто нечие гениално хрумване, колкото да се намират на работа...
Рита бе седнала на платното и плачеше.
- Недей - каза Лари и коленичи до нея. Онова, което преживя в тунела, бе все още достатъчно прясно в съзнанието му и не го беше яд на Рита. - Всичко е наред, скъпа.
- Кое е наред? Кажи поне едно нещо, което да е наред?
- Все пак се измъкнахме оттам. Това вече е постижение. Освен това сме на чист въздух. Всъщност в Ню Джърси въздухът никога не е бил толкова чист.
Тя отвърна с тъжна усмивка. Лари погледна драскотините по бузата и слепоочията й от парчетата облицовъчна плочка.
- Ще трябва да намерим някоя аптека и да почистим драскотините с кислородна вода. Смяташ ли, че имаш силя да продължим?
- Да. - В очите на Рита се четеше безмерна благодарност.
която го накара да се почувства неудобно. - Ще си намеря и нови обувки. Маратонки. Ще правя точно каквото ми казваш,
Лари. Искам да правя каквото ми казваш. - Крещях ти, защото бях разстроен - тихо каза той. Приглади косата й назад и целуна една от драскотините над дясното й око. После добави още по-тихо:
- Не съм чак толкова лош човек. - Не ме изоставяй! Подаде й ръка да се изправи и я прегърна през кръста. После бавно се отправиха към касите, отминаха ги, а Ню Йорк остана зад тях, отвъд реката.

36.
В Огънкуит имаше малък парк, където не липсваше дори оръдие от Гражданската война и паметник на воините, и когато Гюс Динсмор почина, Франи Голдсмит отиде точно там; седна край езерото с патиците и безцелно започна да хвърля камъчета във водата, наблюдавайки окръжностите които се образуваха върху гладката повърхност - те достигаха чак до бордюра, където се сблъскваха с водните лилии и объркани, се изгубваха.
Онзи ден заведе Гюс в къщата на Хансънови на плажа опасявайки се, че ако продължава да изчаква, състоянието му може много да се влоши и човекът няма да може да върви което би го принудило да прекара „последните си мигове в оковите на плътта" (както може би биха се изразили предшествениците й, използвайки така зловещия и същевременно толкова подходящ ефемизъм), в малката задушна кабинка на паркинга край градския плаж.
Смяташе, че Гюс ще си отиде още същата вечер. От високата температура и силната треска той почти не беше на себе си - два пъти пада от леглото на стария господин Хансен, залиташе наоколо, преобръщаше разни предмети, падаше на колене, после отново ставаше. Крещеше на невидими хора, отговаряше им и ги наблюдаваше, обзет от непрестанно променящи се настроения - ту се смееше гръмогласно, ту придобиваше напрегнат, тревожен вид, докато накрая на Франи започна да й се струва, че невидимите събеседници на Гюс са реално съществуващите хора, а тя е привидението. Как ли не го моли отново да легне, но той не й обръщаше никакво внимание. Непрекъснато трябваше да се пази, защото иначе щеше да я блъсне и да я прегази, без изобщо да я забележи.
Накрая Гюс се строполи на леглото, като се задъхваше и дишаше тежко; след буйната треска загуби съзнание и Франи предположи, че е изпаднал в кома. Но когато намина на следващата сутрин, го завари да седи в леглото и да чете някакъв евтин уестърн, който бе намерил на етажерката.
. Благодари й за грижите и със сериозен глас й каза, че се надява да не е изрекъл или сторил нещо неприлично предишната вечер.
Когато му отвърна, че не е, Гюс огледа бъркотията в стаята, изпълнен със съмнение, и заяви, че тъй или иначе е много мило от нейна страна да твърди подобно нещо. Девойката му свари супа, която той изяде с огромно удоволствие, а когато се оплака колко му е трудно да чете без очилата си, които счупил, докато бил на пост на барикадата в южния край града миналата седмица, тя взе книгата (въпреки колебливите му възражения) и прочете на глас четири глави от романа, написан от онази жена от Хейвън. Шерифът Джон Стоунър има проблеми със скандалджиите на Роъринг Рок, щата Уайоминг, а което беше още по-лошо, не може да измисли какво да подари на жена си за Коледа.
Франи много се обнадежди - може би състоянието на Гюс се подобрява. Но снощи отново му призля,. а тази сутрин в осем без петнайсет, само преди час и половина, той почина. В последните си минути беше в съзнание, но изобщо не осъзнаваше колко тежко е болен. Толкова искаше сладолед със сироп - от онзи, с който баща му винаги черпел него и братята му на Четвърти юли и в Деня на труда* /*Labor Day - първият понеделник от септември, считан в Америка и Канада за официален празник в чест на труда. - Б. пр./, когато в Бангор идвал панаирът. Но тогава в Огънкуит вече нямаше електричество - изгасна точно в 9:17 вечерта на 28-и юли, според електрическите часовници, така че сладолед не можеше да се намери никъде в целия град. Франи започна да се чуди дали някой няма авариен газов генератор с включен към него фризер и дори смяташе да издири Харолд Л одър, за да го попита, но Гюс вече си отиваше - дробовете му свиреха и той с мъка си поемаше въздух. Това състояние продължи пет минути: тя повдигна главата му с една ръка, а с другата попиваше гъстата слуз, която течеше от устата му. После всичко свърши.
Франи го зави с чист чаршаф и го остави в леглото на стария Джек Хансен, чиято стая гледаше към океана. После дойде в парка и оттогава хвърляше камъчета във водата, без да мисли за каквото и да било. Но несъзнателно си даваше сметка, че в поведението й няма нищо тревожно; това състояние изобщо не приличаше на странната апатия, обзела я в деня, след като почина баща й . Оттогава насам все повече се съвземаше. Бе изкоренила един розов храст от оранжерията на Нейтьнови и внимателно го засади край гроба на Питър. Смяташе, че ще се хване съвсем добре, както би казал баща й. Липсата на всякакви мисли беше нещо като почивка след като се бе грижила за Гюс до последния му миг. Изобщо не можеше да се сравни с преддверието на лудостта, до което се бе докоснала тогава. Сякаш премина през сив, разрушен тунел, пълен с причудливи форми, които по-скоро могат да се усетят, отколкото да се видят; място, където не искаше да се връща никога повече.
Но скоро ще трябва да помисли какво да прави оттук насетне, което, предполагаше Франи, може би означава, че не бива да пренебрегва Харолд Лодър. Не просто защото освен Харолд и нея наоколо нямаше жив човек, а понеже изобщо не можеше да си представи какво ще стане с него, ако никой не се грижи за него. Може би тя не е най-практичният човек на света, но тъй като е тук, ще трябва да се справи. Все още не можеше да се каже, че й е приятен, но поне се бе опитал да бъде тактичен и показа, че има известно чувство за почтеност. Доста изявено дори, макар и по неговия странен начин.
Харолд не се бе появявал, откакто се видяха преди четири дни - вероятно по този начин уважаваше желанието й насаме да скърби за родителите си. От време на време обаче го виждаше да скита безцелно насам-натам с кадилака на Рой Бранигам. А на два пъти, при подходяща посока на вятъра, дочу тракането на пишещата му машина - фактът, че наоколо беше достатъчно тихо, за да се чуе този звук, макар къщата на семейство Лодър да се намираше на повече от, два километра, може би беше достатъчно красноречив за онова, което в действителност се бе случило. Изпитваше известно удивление, че Харолд си е взел кадилак, а не бе помислял да замени механичната си пишеща машина с една от онези светкавично бързи електрически машини, които бръмчат тихичко.
„Не че сега би могъл да я използва - помисли си Франи, като се изправяше и изтръскваше дъното на късите си панталони. - Сладоледът и електрическите пишещи машини принадлежат на миналото." Тази мисъл я настрои тъжно-носталгично и тя отново се запита, но съвсем не можа да си обясни, как бе възможно да настъпи такъв катаклизъм само за няколко седмици.
"Непременно ще дойдат някакви хора, независимо какво казва Харолд. Ако системата на властта временно се е разпаднала, трябва просто да се издирят оцелелите и да се организира наново." Изобщо не й дойде наум да си зададе въпроса защо „властта" изглежда толкова важна, както и защо веднага се почувства отговорна за Харолд. Такъв е животът. Структурата е необходимо нещо.
Излезе от парка и бавно се запъти по главната улица към къщата на семейство Лодър. Вече беше топло, но морският бриз освежаваше въздуха. Изведнъж й се прииска да слезе на плажа, да намери едно хубаво водорасло и да похапне от него.
- Боже мили, отвратителна си - каза си на глас.
Разбира се, че не е отвратителна, просто е бременна. Това е причината. Другата седмица сигурно ще й се приядат сандвичи с тексаски лук и намазани с хрянов сос.
Спря на ъгъла, на една пресечка от Харолдови, учудена колко отдавна мисли за „деликатното си положение". Преди мисълта „аз съм бременна" все й хрумваше по най-неочаквани поводи - беше като неприятна бъркотия, която все забравя да оправи: налага се на всяка цена да занеса синята рокля на химическо чистене преди петък (още няколко месеца носене и ще трябва да я прибера в гардероба, защото съм бременна); сега май ще трябва да взема душ (след няколко месеца, като влизам да се къпя, ще изглеждам така, все едно в банята има кит, понеже съм бременна); ще трябва да сменя маслото на колата, преди буталата да изпаднат от цилиндрите или каквото там става, като не се сменя (питам се, какво ли би казал Джони от гаража, ако разбере, че съм бременна?)
Може би сега вече беше привикнала със състоянието си. Все пак бяха минали почти три месеца, почти една трета от бременността й.
За първи път се запита с известна тревога кой ще й помогне да роди бебето.
* * *
От задния двор на семейство Лодър долиташе непрестанно потракване на ръчна сенокосачка и когато Франи зави зад ъгъла на къщата, видя нещо толкова странно, че би се разсмяла на глас, ако не беше толкова смаяна.
Харолд, само по прилепнали, изрязани сини бански, косеше ливадата. Бялата му кожа лъщеше от пот, а дългата му коса се развяваше (този път, изглежда, я бе мил в не толкова далечното минало). Гънките сланина, които се образуваха цял горния ластик на банския и под задника, подскачаха нагоре-надолу. Краката му бяха позеленели чак до глезените от окосената трева. Гърбът му беше порозовял, но Франи не можа да определи дали от физическото натоварване, или защото започваше да изгаря от слънцето.
Но Харолд не косеше - той тичаше. Ливадата в задния двор на Лодърови бе наклонена и долният й край опираше в стар, порутен зид, а в средата се издигаше осмоъгълна беседка. Когато с Ейми бяха малки, там канеха гости „на чай" - с внезапна носталгия си припомни Франи и изведнъж я прободе неочаквано остра болка - отдавна, отдавна, в дните, когато все още плачеха в края на „Примката на Шарлът" и захласнато въздишаха след Чъки Мейо, най-готиното момче в цялото училище. Изпълнен със зеленина и спокойствие, задният двор на Лодърови напомняше английска ливада, но сега пасторалната сцена се загрозяваше от някакъв дервиш със син бански костюм. Харолд така пъхтеше, че човек чак би се разтревожил - Франи го чу, когато обърна косачката в североизточния край на двора, където растеше черничев плет, зад който започваше ливадата на Уилсънови. Той хукна надолу към зида, приведен над Т-образната дръжка. Ножовете се въртяха със светкавична скорост. Тревата хвърчеше като зелена струя и се сипеше по стъпалата му. Вече беше окосил поне половината ливада и му оставаше един непрекъснато смаляващ се квадрат с беседката по средата. В дъното на ливадата отново зави и се понесе нагоре, като за миг се изгуби зад беседката, а после пак се появи, приведен над дръжката на машината като състезател от Формула едно. Беше изминал почти половината разстояние до горния край, когато я видя. В същия миг Франи плахо каза:
- Харолд?
И видя, че е облян в сълзи.
- Ъ! - възкликна младежът, по-точно изцвъртя.
Беше го стреснала - сякаш го изтръгна от някакъв негов свят; за миг тя се ужаси да не би дебелакът да получи инфаркт от напрежение и уплаха.
Той затича към къщата през купчинките трева и макар в момента това съвсем да не беше важно, Франи забеляза как в горещия летен се разнася ароматът на окосена трева. След миг се запъти след младежа.
- Харолд, какво се е случило?
Той изтича по стъпалата към верандата, като ги вземаше през едно. Задната врата се отвори, Харолд влетя в къщата и вратата се затръшна след него с оглушителен трясък. В последвалата тишина една сврака закрещя пронизително, а в храсталаците зад зида се разшумяха някакви животинки.
Косачката стоеше захвърлена сред недоокосената ливада, недалеч от беседката, където едно време с Ейми, вирнали елегантно малките си пръстчета, бяха пили чай с лед в кукленски чашки.
Франи поспря нерешително, но накрая все пак се доближи до вратата и почука. Никакъв отговор, но отвътре долиташе плачът на Харолд.
- Харолд?
Пак никакъв отговор. Плачът продължаваше.
Франи влезе в задното антре на къщата, където беше тъмно, хладно и ухаеше приятно - отляво се намираше килерът на госпожа Лодър; откакто се помнеше, тук все така се разнасяше ароматът на изсушени ябълки и канела, сякаш вътре се криеха сладкиши, които мечтаеха да бъдат опечени.
- Харолд?
Прекоси антрето и се насочи към кухнята - Харолд беше там и седеше до масата. Бе заровил пръсти в косата си, а позеленелите му от тревата крака изпъкваха на фона на избелелия линолеум, който госпожа Лодър бе успяла да опази без нито едно петънце.
- Харолд, какво има?
- Махай се! - през сълзи изпищя той. - Махай се, аз изобщо не ти харесвам!
- Не е вярно, харесваш ми. Ти си симпатяга. Може би не си прекрасен, но наистина не си ми неприятен. - Франи замлъкна за миг. - Всъщност при така създалите се обстоятелства и всичко останало дори мога да кажа, че точно в този миг ти си един от хората, които най-много обичам на света.
Тези думи като че ли го разстроиха още повече. - Имаш ли нещо за пиене? - Чай - отвърна той.
После подсмръкна, избърса .носа си и добави, без да отмества поглед от масата: - Топъл е.
- Естествено, че е топъл. От градската помпа ли взе вода? Както в много други градчета в Огьнкуит все още имаше общинска помпа зад хълма, макар че в последните четирийсет години почти никой не я използваше и по-скоро я смятаха за старинна забележителност. Туристите понякога я снимаха. „Това е градската помпа в малкия крайморски град, където прекарахме отпуската. О, не е ли прекрасна!"
-Да.
Франи наля по една чаша и седна. „Трябва да го пием в беседката - помисли тя. - Да отпиваме от чашите, вирнали жалките си пръстчета."
- Харолд, случило ли се е нещо?
Той се изсмя неестествено и истерично, после грабна чашата и несръчно я изля в устата си. Пресуши я до дъно и я остави на масата.
- Дали се е случили нещо? Какво може да се е случило?
- Ами нещо конкретно?
Франи отпи от чая и едва се въздържа да не направи гримаса. Не беше толкова топъл, Харолд сигурно е налял водата съвсем скоро, но беше забравил да сложи захар.
Той най-сетне я погледна - все още хълцаше и по лицето му се стичаха сълзи.
- Искам мама - простичко каза той.
- О, Харолд...
— Когато се случи, когато тя умря, си помислих: „Е, не беше чак толкова страшно."
Стиснал чашата си, младежът я гледаше с такъв съсредоточен и обезумял поглед, от който я побиха тръпки.
- Зная колко ужасно ти звучи това. Но никога не съм предполагал как точно ще приема смъртта им. Аз съм чувствителен човек. Затова и толкова ме преследваха ония кретени от къщата на ужасите, която старейшините на града са сметнали за необходимо да нарекат гимназия. Мислех, че сигурно ще полудея от мъка, когато си отидат, или най-малкото, че ще легна болен за една година... мислех, че вътрешното ми слънце, тъй да се каже, ще... ще... и когато това се случи, майка ми... Ейми... баща ми... си рекох: „Е, не беше чак толкова страшно." Аа.. те...
Удари с юмрук по масата и тя се отмести.
— Чувствам се безпомощен! - изпищя той. - Винаги съм умеел да изразявам мислите си! Задачата на писателя е да вае с езика, да навлиза колкото се може по-навътре в нещата, а сега не мога да обясня как се чувствам!
- Харолд, недей. Зная как се чувстваш.
Слисан, Харолд се втренчи в нея.
- Знаеш...
После поклати глава.
- Не. Няма начин.
- Помниш ли, когато дойде вкъщи? Когато копаех гроба? Почти бях превъртяла. Забравях какво правя. Опитах се да си изпържа картофи и едва не подпалих къщата. Тъй че ако 
косенето те успокоява - добре. Само че ще изгориш, ако ходиш само по бански. Кожата ти вече се е зачервила - строго добави тя, гледайки раменете му. От учтивост пийна още малко от отвратителния чай.
Харолд изтри влажните си устни.
- Всъщност никога не съм ги обичал, но смятах, че човек така или иначе страда в подобни случаи. Както уринираш, когато пикочният ти мехур е пълен. Прието е, че човек много страда, когато починат близки хора.
Тя кимна - сравнението беше странно, но уместно.
- Майка ми винаги е била запленена от Ейми. Беше й приятелка - продължи той, по детски жалостиво и може би малко преувеличавайки, макар да не го осъзнаваше. - А баща си ненавиждах.
За Фран това бе обяснимо. Брад Лодър беше огромен, як мъж и работеше като бригадир във фабриката за вълнени платове в Кенъбанк. Сигурно не бе имал почти никаква представа какво да прави с дебелия, странен син, плод на собственото му семе.
- Веднъж ме извика - продължи Харолд - и ме попита дали съм обратен. Точно така се изрази. Толкова се уплаших, че се разплаках, а той ме удари през лицето и каза, че ако вечно ще бъда такова проклето бебе, по-добре да изчезвам от тоя град. А Ейми... мисля, че няма да сгреша, ако кажа, че тя и пет пари не даваше. Само дето се срамуваше от мен, когато водеше приятели вкъщи. Отнасяше се към мен като към разхвърляна стая.
С усилие на волята Франи допи чая си.
- Та когато вече ги нямаше, не се чувствах нито много щастлив, нито много нещастен, просто смятах, че греша. Казах си: „Мъката не е като колянов рефлекс." Но съвсем се обърках. С всеки изминат ден ми липсваха все повече и повече. Най-вече майка ми. Да можех само да я видя... много често я нямаше, точно когато исках да съм до нея... имах нужда от нея... беше прекалено заета да прави разни работи за Ейми или с Ейми, но все пак никога не се е държала лошо с мен. И тази сутрин, като се замислих, си рекох: „Ще окося ливадата. Така няма да мисля." Но не се получи. Започнах да кося все по-бързо и по-бърза., сякаш можех да надбягам мислите си... и тогава., май ти дойде. Толкова откачен ли изглеждах, колкото се чувствам, Фран?
Тя се пресегна през масата и докосна ръката му.
- В начина, по който се чувстваш, няма нищо откачено, Харолд.
- Сигурна ли си?
Той отново се взираше в нея с разширени по детски очи. -Да.
- Ще ми бъдеш ли приятел? -Да.
- Слава Богу - каза Харолд. - Слава Богу за това. Ръката му се потеше в нейната. В мига, в който Франи си го помисли, той сякаш го усети и я отдръпна с нежелание, сетне кратко попита:
- Искаш ли още чай?
Франи се усмихна и дипломатично отвърна:
- Може би по-късно.
* * *
Отидоха на пикник в парка - за обяд приготвиха сандвичи с фъстьчено масло и желирано говеждо, сладкиши и по една голяма бутилка кока-кола за всеки. Изстудена в езерото с патиците, напитката беше чудесна.
- От известно време си мисля какво ще правя оттук нататък - каза Харолд. - Искаш ли това парче сладкиш?
- Не, преядох.
Той изгьлта нейния сладкиш на една хапка. „Закъснелите му угризения не са се отразили на апетита му" - отбеляза наум Франи, но после си каза, че е подло да мисли така, и го попита:
- И какво смяташ да правиш?
- Реших да отида във Върмонт - смутолеви той. - Искаш ли да дойдеш с мен?
- Защо точно във Върмонт?
- Там има правителствен епидемиологичен център - в някакъв град, наречен Стовингтън. Не е голям колкото центъра в Атланта, но със сигурност е много по-близо. Мислех си, че ако са останали живи учени, които да се занимават с този грип, повечето от тях ще бъдат там. - А защо смяташ, че и те вече не са мъртви? - Е, твърде е възможно - хладно отвърна младежът. - Но в институти като Стовингтън, където се занимават с такива заразни заболявания, знаят и какви мерки да взимат. А ако все още функционират, предполагам, че търсят хора точно като нас. Хора, които не са се разболели.
- Откъде знаеш всичко това, Харолд?
Франи го гледаше с неприкрито възхищение и той се изчерви от удоволствие.
- Следя пресата. Тази информация не е секретна. Какво мислиш, Фран?
Тя смяташе, че идеята е чудесна. Отговаряше на все още болезнената необходимост от някакъв ред и власт. Веднага забрави възможността хората, които работят в подобен център, също да са заразени от грипа. Ще отидат в Стовингтън, там ще ги приемат, ще ги изследват и от изследванията непременно ще изскочи някакво разминаване, някаква разлика между тях и всички други хора, които се разболяха и умряха. И през ум не й мина да си зададе въпроса, дали вече изобщо има смисъл от ваксина.
- Мисля, че трябва да намерим пътен атлас и да проучим как най-бързо можем да стигнем дотам - каза тя.
Лицето му грейна. За миг й се стори, че ще я целуне в този едничък кратък миг на просветление, и навярно не би се отдръпнала, но мигът отлетя. После не съжаляваше.
Съдейки по атласа, където разстоянията изглеждаха така, сякаш могат да се измерят и с пръст, всичко им се струваше много лесно. По шосе № 1 до междущатско шосе № 95, по междущатско шосе № 95 до федерално шосе № 302 и все по него на север, покрай градовете, разположени край езерата в северната част на Мейн, през Ню Хампшир и до Върмонт. Стовингтьн се намираше само на четирийсет и пет километра от Бар, докъдето може да се стигне по щатско шосе № 61 и по междущатско шосе № 89. - Какво е общото разстояние? - попита Франи. Харолд взе линийка, премери разстоянието, сравни го с мащаба и тъжно обяви:
- Няма да повярваш.
— Колко е? Сто и шейсет километра?
- Повече от четиристотин и петдесет.
- О, Боже! - възкликна тя. - Имала съм съвсем погрешна представа. Някъде четох, че човек може да пресече пеша повечето щати в Нова Англия само за един ден.
Това е загадка - поучително произнесе Харолд. -Възможно е да се мине през четири щата - Кънектикът, Роуд Айлънд, Масачузетс и само да се пресече границата на Върмонт - за двадесет и четири часа, ако го направиш както трябва, но то е все едно да разплетеш моряшки възел - лесно е, ако знаеш как става, в противен случай нямаш никакъв шанс.
- Това пък откъде го знаеш? - Фран се засмя учудено.
- От книгата на Гинес - важно отвърна той, - известна още под името „Справочник на Огьнкуитската гимназия". Всъщност си мислех да използваме велосипеди. Или... още по-добре - мотоциклети.
- Харолд - без капчица присмех каза Франи, — ти си гениален.
Младежът се покашля и отново се изчерви от удоволствие.
- Ако тръгнем с велосипеди утре сутринта, можем да стигнем до Уелс. Там има представителство на Хонда... умееш ли да караш мотоциклет, Фран?
- Мога да се науча, ако в началото караме бавно.
- О, мисля, че би било много неразумно да се кара бързо - сериозно отвърна Харолд. - Човек никога не знае кога след завой ще налети на три коли, наблъскани една в друга.
- Абсолютно си прав. Но защо да чакаме до утре? Защо не тръгнем днес?
- Ами вече минава два и половина. Не можем да стигнем по-далеч от Уелс, а и трябва да се екипираме. По-лесно ще ни бъде да се снабдим с всичко тук, в Огьнкуит, защото знаем къде какво има. А освен това ще ни е необходимо и оръжие.
Странно. Веднага щом Харолд спомена за оръжия, Франи се сети за бебето.
- Защо са ни?
Той я стрелна с поглед, а после наведе очи. Нагоре по врата му плъзна червенина.
- Защото вече няма полиция и съдилища, а ти си жена, при това хубава, и някои хора., някои мъже... може би няма да се държат... съвсем кавалерски. Ето защо.
Червенината толкова се гъсти, че вече биеше на мораво, Той мисли за изнасилване - рече си Франи. - Изнасилване. Едва ли ще пожелаят да ме изнасилят, нали съм бременна. Но никой не знае, дори и Харолд. А дори да кажеш на насилника: „Моля ви да не го правите, защото съм бременна?", нима можеш да очакваш той да ти отвърне: Божке, извинявайте, госпойце, ще ида да чукна някое друго мумиче"?
- Добре - каза тя. - И оръжия. Но все пак днес можем да стигнем до Уелс.
- Има още нещо, което трябва да свърша тук – отвърна Харолд.
* * *
В куполовидното таванско помещение в хамбара на Моузес Ричардсън беше толкова горещо, че сякаш всеки миг всичко наоколо щеше да се разтопи. Докато се изкачиха до сеновала, Франи се поизпоти, но когато се закатериха по разклатената стълба до самия купол, блузата й потъмня от стичащата се като река пот, която се събираше между гърдите й .
- Наистина ли смяташ, че е необходимо, Харолд?
- Не зная.
Той носеше кофа бяла боя и все още опакована широка четка.
- Във всеки случай хамбарът е обърнат към федерално шосе № 1 и вероятността оттам да дойдат хора е най-голяма. Поне няма да навреди.
- Ще ти навреди на теб, ако паднеш и си изпотрошиш костите.
От горещината я заболя глава, а изпитата на обяд кока-кола се кламбуркаше в стомаха й по особено неприятен начин. Всъщност ще бъде краят ти.
- Няма да падна - нервно каза Харолд. После я погледна. -Фран, изглеждаш зле.
- От горещината е - немощно промълви тя. - Тогава слез, за Бога. Полегни под някое дърво. Наблюдавай как човекът-муха ще изпълни своя смъртоносен номер върху отвесния като скала покрив на хамбара на Моузес Ричардсън.
- Не се шегувай. Продължавам да смятам, че е глупаво. А и опасно.
- Да, но ще се почувствам по-добре, ако го свърша. Хайде Фран, слизай.
„Навярно го прави заради мен" - помисли тя.
Стоеше пред нея, изпотен и уплашен, с паяжини по широките си голи плещи, с изхвръкнал над тесните дънки корем, решен да не пропусне нищо, да направи всичко както трябва.
Младата жена се повдигна на пръсти и лекичко го целуна по устните.
- Внимавай - каза му сериозно и бързо се заспуска по стълбите, а напитката кламбуркаше в корема й - нагоре-надолу и насам-натам, йииик; Франи заслиза бързо, но успя да види как в очите му грейна неочаквано щастие. Сетне се спусна още по-бързо по стълбата от сеновала до пода на хамбара, защото усещаше, че ще повърне. Тя си знаеше, че е заради горещината, колата и бебето, но какво ще си каже Харолд, ако чуе? Затова бързаше да излезе навън. И успя. Точно навреме.
Харолд слезе след четвърт час; кожата му вече беше аленочервена, а ръцете му - сплескани с бяла боя. Докато той работеше на покрива, Франи подремна неспокойно под един бряст в предния двор на къщата на Ричардсън - изобщо не успя да заспи и все очакваше да чуе как се трошат кости и горкият дебел Харолд пищи отчаяно, падайки от покрива на високия хамбар върху твърдата земя. Но, слава Богу, това не се случи, а сега младежът гордо стоеше пред нея - с позеленели от тревата крака, изцапани от боята ръце и зачервени от- слънцето рамене.
- Защо си свалил кутията с боята? - учудено попита тя.
- Не исках да я оставям горе. Ако стане нещо непредвидено, може да загубим ориентира си.
И Франи пак отбеляза колко твърдо е решен да не пропуска и най-малката подробност. Това дори малко плашеше.
Втренчиха погледи в покрива на хамбара. Прясната боя блестеше и се открояваше на фона на някога боядисаните в зелено греди; думите напомняха на Франи за надписите, които човек може да види тук-там по покривите на къщите на юг „ИСУС ЩЕ НИ СПАСИ", или пък - „ВЪН ИНДИАНЦИТЕ". Надписът на Харолд гласеше:
"ОТИВАМЕ В СТОВИНГТЪН, В ЦЕНТЪРА ПО
ЕПИДЕМИОЛОГИЯ, ВЪРМОНТ
ПО ФЕД. ШОСЕ № 1 КЪМ УЕЛС
ПО МЕЖД. ШОСЕ № 95 ДО ПОРТЛАНД
ПО ФЕД. ШОСЕ № 302 ДО БАР
ПО МЕЖД. ШОСЕ № 89 ДО СТОВИНГТЪН
НАПУСКАМЕ ОГЪНКУИТ НА 2 ЮЛИ, 1990 Г.
ХАРОЛД ЕМЕРИ ЛОДЪР
ФРАНСИС ГОЛДСМИТ"
- Не ти знам бащиното име — извини се Харолд.
- Няма нищо - отвърна Франи, все още загледана в надписа. Започваше под таванския прозорец, а последният ред - нейното име - бе точно над стрехата. - Как успя да се справиш с последния ред?
- Не беше много трудно — самодоволно отвърна той. -Трябваше малко да си провеся краката навън, това е всичко.
- О, Харолд! Защо не се подписа само ти?
- Защото сме екип - отвърна той, а после я погледна малко неспокойно и добави: - Нали?
- Да, предполагам.. поне докато не се пребиеш. Гладен ли си? Той грейна и възкликна:
- Уха! И то като вълк!
- Тогава предлагам да хапнем. И ще намажа изгорелите ти рамене с бебешко кремче. Просто ще се наложи да носиш риза, Харолд. Довечера няма да можеш да спиш.
- Ще спя като пън - отвърна той и се усмихна.
Франи се усмихна в отговор. Вечеряха с консерви и чай -този път Франи го направи и не пропусна захарта, а по-късно, когато започна да се смрачава, Харолд изчезна за малко и се върна с някакъв пакет.
- Беше на Ейми. Намерих го на тавана. Мисля, че мама и татко й го подариха, когато завърши прогимназия. Дори не знам дали все още работи, но взех няколко батерии от магазина. - Той потупа издутия си джоб.
Беше донесъл портативен грамофон - от онези с пластмасовия капак, специално изобретени за тринайсет-четиринайсетгодишни момиченца да ги носят на плажа и на градински увеселения. Свиреха с малки плочи и песните обикновено бяха на Озмъндс, Лийф Гарет, Джон Траволта или Шон Касиди. Франи го разгледа внимателно, а очите й се изпълниха със сълзи.
- Ами, хайде да проверим.
Работеше. Почти четири часа седяха в двата края на дивана, с грамофона на малката масичка пред тях; изпълнено с тъга, мълчаливо възхищение огряваше лицата им - слушаха как музиката на един изчезнал свят изпълва лятната нощ.

37.
Когато чу звука за пръв път, Стю изобщо не се изненада - беше толкова типичен за ясна лятна утрин. Тъкмо бе излязъл от Саут Райгейт, Ню Хампшир; магистралата извиваше през живописна местност - огромни брястове бяха надвесили клони над пътя, осеян с танцуващи слънчеви петна.
От двете му страни растяха буйни гъсталаци - смрадлика, хвойна и какви ли не храсти, чиито имена не знаеше. Огромното изобилие все още му изглеждаше чудно, тъй като беше живял в Източен Тексас, където флората изобщо не можеше да се сравнява с тукашната разнообразна растителност. Отляво ту се криеше зад храстите, ту се появяваше старинна каменна стена, а отдясно долиташе веселият ромон на поточе, криволичещо на изток. Из храстите шумоляха животинки - вчера една сърна, застанала на бялата линия на магистрала № 302, душейки въздуха, почти го хипнотизира с поглед; обаждаха се и птици. Сред всички тези звуци кучешкият лай прозвуча съвсем естествено.
Стю извървя още цели два километра, преди да се досети, че кучето - което, ако се съди по лая, беше вече по-близо - сигурно не е като другите си събратя. Откакто напусна Стовингтън, бе видял страшно много умрели кучета, но нито едно живо. „Е - предположи той, - грипът уби повечето, но не всички хора. Очевидно същото важи и за кучетата." Може би, останало само от толкова време, кучето е подивяло и се страхува от хора. Като го подуши, най-вероятно ще се промуши обратно в храстите и ще лае с все сила, докато Стю се отдалечи на безопасно разстояние.
Той намести раницата на гърба си и сгъна отново кърпичките, които беше подложил на раменете си. След три дни поход кецовете му бяха пред разпадане. На главата си носеше шикозна червена филцова шапка с широка периферия, а през рамо бе преметнал военна карабина. Не очакваше да налети на мародери, но в главата му се въртеше неясната мисъл, че е добре човек да има пушка. Може би за да се снабди с прясно месо. Всъщност вчера видя сърна, която все още се държеше на крака, но беше прекалено смаян и запленен от грацията й и през ум не му мина да я застреля.
След като нагласи раницата, продължи напред. Кучешкият лай се чуваше съвсем наблизо - сякаш самото куче беше зад следващия завой. „Може би все пак ще го видя" - рече си Стю.
Бе избрал точно тази магистрала, която водеше на изток защото предполагаше, че рано или късно ще го отведе до океана. Беше сключил нещо като договор със себе си: „Когато стигна до океана, ще реша какво да правя. Дотогава изобщо няма да мисля за това." Походът, който продължаваше вече четвърти ден, беше за него нещо като лечение. На тръгване се чудеше дали да не си намери велосипед с десет скорости или дори мотоциклет, за да се промъква през задръстените участъци по пътищата, но след това отхвърли идеята. Винаги бе обичал да ходи пеша, а тялото му просто плачеше за раздвижване. Преди бягството му от Стовингтън го бяха държали затворен почти две седмици и сега се чувстваше размекнат и не във форма. Предполагаше, че бавното придвижване рано или късно ще започне да му лази по нервите и тогава сигурно ще продължи с велосипед или мотоциклет, но засега му беше приятно да върви пеша на изток, да разглежда всичко, което му се струва интересно, да прави кратки почивки, когато поиска, и дори да подремва следобед, когато горещината стане нетърпима. Всичко това му се отразяваше добре. Полека-лека налудничавото търсене на изход от затвора избледняваше в паметта му - просто някаква случка, не изживяване, което е толкова прясно в съзнанието, че само при мисълта за него го избива ледена пот. Най-трудно му беше да се отърси от спомена за чувството, че някой върви по петите му. Първите две нощи сънува няколко пъти последната си среща с Елдър, който идва да изпълни дадените му заповедите. Насън Стю винаги забавяше удара със стола. Елдър все се дръпваше назад, натискаше спусъка на пистолета си и Стю усещаше как върху гърдите му сякаш се стоварва тежка боксова ръкавица, която е пълна с олово, но не му причинява болка. Цяла нощ сънува все едно и също и когато се събуди на сутринта, беше неспокоен, но почти не го осъзна от радост, че е жив. Съмняваше се, че кошмарите ще изчезнат веднага; по-скоро се надяваше постепенно да изхвърли тази отрова от организма си чрез ходене. Може би никога няма да забрави напълно, но когато успее да се отърве от по-голямата част, вече ще може да размисли по-добре какво да прави, независимо дали е стигнал океана или не. Наистина видя кучето зад следващия завой - червеникавокафяв ирландски сетер. Когато го забеляза, то залая радостно и затича срещу него, подрасквайки с нокти по пътната настилка и бясно размахвайки опашка. Хвърли се върху него и Стю залитна назад, сетне усмихнато възкликна:
- Ей, приятелю! Чувайки гласа му, кучето залая още по-щастливо и отново се метна върху него.
- Коджак! - строго подвикна някои. Стю подскочи и се обърна. - Долу! Остави човека на мира! Ще му изцапаш цялата риза! Ах, ти, лошо куче!
Коджак стъпи с четирите си лапи на земята и започна да обикаля Стю с подвита опашка. Независимо от упрека на стопанина му опашката му продължаваше неукротимо да се размахва насам-натам и Стю си рече, че никакво куче-артист не става от него.
Сега вече видя и собственика на гласа - както, изглежда, и на Коджак. Беше шейсетинагодишен мъж с раздърпан пуловер и стари сиви панталони... и носеше барета. Седеше на трикрако столче и държеше палитра. Пред него стоеше статив с платно.
Изправи се, остави палитрата на столчето (Стю чу как измърмори под нос: „Не забравяй, че я оставяш тук и не сядай отгоре") и се запъти към него с протегната ръка. Лекият ветрец развяваше буйната му, прошарена коса, която се подаваше изпод баретата.
- Надявам се, че няма да насочите пушката си към мен, сър. Глен Бейтман, на вашите услуги.
Стю пристъпи напред и пое протегнатата ръка. Коджак отново започваше да пощурява и подскачаше около него, но се въздържаше да поднови нападението, поне засега.
- Стюарт Редман. Не се притеснявайте за пушката. Все още не съм видял достатъчно хора, та да започна да стрелям по тях. Всъщност освен вас не съм срещал никого.
- Обичате ли хайвер?
- Никога не съм опитвал.
- Значи сега е моментът. А ако не ви хареса, имам какви ли не важни неща. Коджак, стой мирно. Знам, че се каниш да подновиш шантавите си подскоци - ясен си ми като на книга, само че се контролирай. Не забравяй, приятелю, че по-висшите същества се различават от по-низшите по способността да се контролират. Да се контролират!
При този повик към доброто в природата му Коджак се отпусна на задните си лапи и заскимтя. Сетне се озъби, сякаш се усмихваше широко. От опит Стю знаеше, че кучетата които се усмихват, хапят, или са ужасно добри. Това очевидно принадлежеше към първата категория.
- Каня ви на обяд - рече Бейман. - Вие сте първото човешко същество, което виждам от седмица насам. Ще останете ли?
- С удоволствие.
- Южняк сте, нали?
- От Източен Тексас съм.
- Значи сте от Изтока, грешката е моя.
Бейтман се закиска на собствената си шега и се извърна към картината - безличен акварел, изобразяващ отсрещната гора.
- Ако бях на ваше място, не бих седнал на това столче -обади се Стю.
- По дяволите, не! Нали щяхме да обядваме? Възрастният мъж промени посоката и се запъти към противоположния край на полянката. Стю видя, че под сянката на храстите е поставена хладилна чанта в оранжево и бяло, а върху капака й имаше нещо подобно на бяла покривка за пикник. Бейтман го разгъна и се оказа, че е точно това.
- Принадлежеше на баптистите от Уудсвил - обясни Бейтман. - Не смятам, че ще забележат липсата й, тъй като вече са при Исус. Поне тези от Уудсвил. Сега могат да се радват на единението с Бога на живо. Макар да смятам, че много ще се разочароват от рая, освен ако има телевизия -там може би й казват райвизия, по която да гледат Джери Фолуел и Джек ван Имп. А на нас тук ни остана само старото митологично единение с природата. Коджак, не стъпвай по покривката. Не забравяй, приятелю, трябва да се контролираш. Ще пресечем ли пътя, за да се измием, господин Редман?
- Наричайте ме Стю.
- Съгласен.
Пресякоха магистралата и се измиха с бистра, студена вода. На Стю му се струваше, че срещата точно с този човек, именно в този момент, идва съвсем навреме. Коджак скочи в потока малко по-надолу по течението, а после избяга в гората, лаейки щастливо. Стресна някакъв горски фазан - уплашената птица изхвърча от храста и изненадан, Стю си помисли, че може би всичко ще се оправи. По някакъв начин ще се оправи.
* * *
Не беше възхитен от хайвера - имаше вкус на студен рибен бульон - но в хладилната чанта имаше и колбас „Пеперони", салам, две консерви сардини, няколко поомекнали ябълки и голяма кутия сушени смокини. Според Бейтман се отразявали добре на храносмилането. Стю не бе имал подобни проблеми, откакто напусна Стовинггьн и тръгна пеша, но смокините му харесаха и той изяде доста. Всъщност поглъщаше всичко в огромни количества.
По време на обяда, докато и двамата се подкрепяха обилно със солени бисквити, Бейтман разказа на Стю, че е бил асистент по социология в общинския колеж в Уудсвил. Градът бил малък - славел се с общинския колеж и четирите си бензиностанции - и се намирал на десетина километра по-нататьк по магистралата. Съпругата на Бейтман пък починала преди десет години. Нямали деца. Повечето от колегите му не го обичали - всъщност чувствата били взаимни.
- Мислеха ме за смахнат - обясни той. - Обаче голямата вероятност да са прави по никакъв начин не допринасяше за подобряването на отношенията ни.
Грипната епидемия приел без особено вълнение, защото най-после щял да има възможност вместо да работи, да рисува по цял ден, за което винаги мечтаел.
Докато разделяше десерта - огромен сладкиш „Сара Лий" - и подаваше на Стю едната половина върху картонена чиния, той продължи:
- Аз съм бездарен художник, адски бездарен. Но просто си казвам, че през този месец на земята няма никой, който да рисува по-красиви пейзажи от Глендън Пекуод Бейтман, със степен бакалавър, магистър и магистър по изящните изкуства. Евтин трик на съзнанието, но мое собствено изобретение.
- Коджак и преди ли беше ваше куче? - Не - съвпадението би било прекалено необичайно, не смятате ли? Стопанинът му май живееше в другия край на града. Виждал съм го няколко пъти, но понеже не знаех как се казва животното, си позволих да го прекръстя. Струва ми се, че няма нищо против. Извинете ме за минута, Стю.
Подтичвайки, възрастният мъж прекоси шосето и Стю го чу как разплиска водата в потока. След малко се върна с навити до коленете крачоли. Във всяка ръка носеше по една опаковка с шест кутии бири „Нарангасет", от които капеше вода.
- Бяха предвидени за обяда. Колко глупаво от моя страна да ги забравя.
- Ще ни дойдат прекрасно и след обяда - отвърна Стю и извади една от пакета. - Благодаря.
Отвориха кутиите и Бейтман вдигна наздравица:
- За нас, Стю. Дано ни очакват щастливи дни на удовлетворение, без тъга - или поне не много тъга - по невъзвратимо отминалото.
- Дай Боже!
Чукнаха се с бирените кутии и пиха. Стю си рече, че никога преди бирата не е била толкова вкусна и вероятно никога повече няма да бъде.
- Не си от приказливите - отбеляза Бейтман, минавайки на „ти". - Надявам се не смяташ, че „танцувам върху гроба на света", така да се каже.
-Не.
- Имах известни предразсъдъци по отношение на заобикалящата ни действителност - продължи Бейтман. - Признавам го открито. В последната четвърт на двадесети век светът, поне за мен, излъчваше очарованието на осемдесетгодишен старец, умиращ от рак на дебелото черво. Казват, че с приближаването на края на века - на всеки век - западните народи изпадат в криза. Все обикаляме в траурни дрехи и възкликваме: „Ерусалим! Ерусалим!"... или „Кливланд", както дойде според случая. В края на петнадесети век се появила болестта „Свети Витово хоро". В края на четиринадесети век Европа била покосена от чумата - черната смърт. В края на седемнадесети век - бич била магарешката кашлица, а в края на деветнадесети - първите грипни епидемии. Толкова сме свикнали с грипа, че за нас той е като обикновена настинка, нали? Но, изглежда, никой освен историците не знае, че преди сто години това заболяване изобщо не е съществувало.
- През последните три десетилетия на всеки изминал век религиозните фанатици започват да изтъкват факти и цифри, които показват, че най-сетне настъпва Армагедон* /* Амагедон - библ., последната битка между доброто и злото в края на света. - Б. пр./. Тези хора винаги ги има, но в края на века броят им застрашително се увеличава... и много хора ги приемат сериозно. Появяват се чудовища. Хунският вожд Атила, Чингиз Хан, Джак Изкормвачът, Лизи Бордън, или съвременните чудовищни убийци Чарлс Мансън, Ричард Спек и Тед Бънди. Някои колеги, дори по-впечатляващи от мен, предполагат, че от време на време западноевропейският човек се нуждае от очистително, разслабително средство, и то обикновено в края на века, за да може да посрещне новия век пречистен и изпълнен с оптимизъм. А в нашия конкретен случай ни е предоставена възможността за суперклизма и ако се замислиш, това е идеално обяснение. Но сега не става дума просто за края на столетие. Приближаваме към завършека на цяло хилядолетие.
Бейтман поспря и се замисли.
- Всъщност сега стигам до извода, че наистина танцувам върху гроба на света. Още бира?
Стю взе една, размишлявайки над чутото.
- Не е точно краят — най-сетне каза той. - Поне аз не смятам така. Просто... антракт.
- Добре казано. Аз ще се захващам с картината си, ако нямаш нищо против.
- Разбира се, че не.
- Виждал ли си други кучета? - запита Бейтман, като видя приближаващия се Коджак, който радостно подскачаше по пътя.
- Не съм.
- Нито пък аз. Освен теб не съм срещал друг човек, но и Коджак май е единствен.
- Щом е жив, значи има и други като него.
- Това не е много научно издържано умозаключение – меко отвърна Бейтман. - Що за американец си? Искам да видя още едно куче - за предпочитане женско - и ще приема тезата ти, че някъде може би има и трето. А не да ми показваш едно куче като потвърждение, че съществува и второ. Подобно доказателство просто не върши работа.
- Видях крави - замислено рече Стю.
- Крави - да, а също и сърни. Но всички коне измряха.
- Знаеш ли, наистина си прав — съгласи се младият мъж. На идване бе видял няколко умрели коня. На няколко пъти попадна на крави, които бяха застанали така, че вятърът отнася вонята на подпухналите конски трупове. - Но защо става така?
- Нямам представа. Всички дишаме по един и същи начин, а това е предимно заболяване на дихателните пътища. Но се питам дали не влияе и някакъв друг фактор? Хората, кучетата и конете се разболяват, а кравите и сърните - не. За известно време и плъховете бяха изчезнали, но сега отново започват да се появяват. - Бейтман разсеяно смесваше цветове в палитрата си. — А котки има навсякъде, цяла напаст, и доколкото мога да преценя, има доста насекоми - както винаги. Разбира се, малките faux pas* /* От фр. — грешни стъпки. - Б. пр./, които човечеството прави, изглежда, рядко ги засягат; и дума не може да не става комар да се разболее от грип - направо е смешно. Видимите проявления са нелогични. Всичко е толкова налудничаво!
— Така е — отговори Стю и отвори нова бира. Главата му беше приятно замаяна.
- Предстои ни да станем свидетели на интересни промени в екологичната среда - каза Бейтман.
Опитваше се да включи в картината и Коджак, което беше ужасна грешка.
- Остава да видим дали след всичко това Homo sapiens ще се запази - много е интересно дали ще успее - но поне можем да се съберем и да опитаме заедно. А Коджак дали ще си намери другарка? Дали някога изобщо ще бъде горд татко?
- Боже мили, предполагам, че не.
Бейтман се изправи, остави палитрата на столчето и си отвори още една бира. Сетне промълви:
- Май че си прав. Може би има и други хора, други кучета, други коне. Но много животни може би ще умрат, без изобщо да успеят да се размножат. Разбира се, някои индивиди от застрашените видове може да са били бременни, когато избухна епидемията. Може би в Съединените щати в този миг има десетки здрави жени, в чиято фурна - извинявай за грубия израз - вече се пече сладкиш. Но някои видове навярно никога повече няма да се появят. Ако извадим кучетата от уравнението, сърните, които явно не са податливи на болестта, ще тичат насам-натам, без да ги заплашва нищо. Със сигурност няма достатъчно хора, които биха могли да регулират тази популация. Ловният сезон ще се отложи с няколко години.
- Е, може би излишните сърни просто ще умрат от глад. - Не, няма, дори повечето ще оцелеят. Поне тук, на север. Не мога да кажа какво ще се случи в Източен Тексас, но в Нова Англия всички градини бяха засадени и се развиваха добре преди да избухне грипът. Тази и следващата година сърните ще имат предостатъчно храна. Дори след това посевите ще подивеят. Сърните няма да гладуват поне седем години. Ако се върнеш тук след някоя и друга година, Стю, ще трябва да си проправяш път сред тях. Младият мъж обмисляше това предположение. Най-накрая рече:
- Не преувеличаваш ли?
- Не. Може би не взимам предвид някакъв фактор или фактори, но не смятам, че има такива. Освен това можем да приложим хипотезата за ефекта от пълното или почти пълното изчезване на популацията от кучета върху популацията от сърни към отношенията между други видове. Котките се размножават неограничено. Какво означава това? Е, вече казах, че плъховете се котират ниско на екологичната борса, но в момента започват отново да се появяват. Ако има обаче достатъчно котки, това положение може да се промени. На пръв поглед свят без плъхове звучи добре, но аз се питам така ли е наистина.
- Какво имаше предвид, като каза, че въпросът, дали човешкият род ще оцелее или не, остава открит?
- Има две възможности - обясни Бейтман. - Поне в този момент виждам две. Първата е, че може бебетата да нямат имунитет.
- Искаш да кажеш, да умрат в момента, в който се появят на бял свят?
- Да, а може би дори in utero. По-малко вероятно е, но има и такава възможност, супергрипът да е засегнал нас, останалите живи, под формата на стерилитет. - Но това е налудничаво! - възкликна Стю. - Същото се получава при заушката - сухо отвърна Бейтман.
- Но ако майките на тези бебета, които са... са in utero, ако те имат имунитет...
- Да, в някои случаи той може да се предаде от майката на детето - така както се предават някои предразположения. Но не винаги. Просто на тази зависимост не може да се разчита. Мисля, че бъдещето на бебетата, които още са в утробата, е много несигурно. Със сигурност майките имат имунитет, но статистическата вероятност показва, че повечето бащи не са го притежавали и сега са мъртви.
- А каква е другата възможност?
- Сами да унищожим нашия биологически вид - спокойно рече Бейтман. - Всъщност намирам, че това е много вероятно Не веднага, защото сме много разпръснати. Но човекът е стадно, социално животно и в крайна сметка пак ще се съберем, дори и само за да можем да разказваме как сме оцелели по време на голямата епидемия през 1990 година. Повечето от обществата, които се създават, са склонни да преминат към примитивен диктаторски режим и да бъдат управлявани от някой малък Цезар, освен ако не извадим достатъчно голям късмет. Може би ще има няколко просветени, демократични общности и ще ти кажа кое е необходимото условие за подобен род общност в края на XX и в началото на XXI век - да има достатъчно инженерно подготвени хора, които да задействат наново производствения процес. Това може да стане, и то много лесно. Не е имало ядрена война, та всичко да е унищожено. Всички машини са налице и само чакат да се появи някой - подходящият човек, който знае как да почисти контактите и да смени изгорелите тук-там лагери - и да задейства системата. Въпросът е колко от оцелелите хора са запознати с техниката, която всички смятаме за даденост.
Стю отпи от бирата си и попита:
- Така ли мислиш?
- Убеден съм.
Бейтман също надигна своята кутия, после се приведе и се усмихна мрачно.
— Нека ти опиша една хипотетична ситуация, господин Стюарт Редман от Източен Тексас. Да предположим, че имаме общност А в Бостън и общност Б в Ютика. Всяка знае за съществуването на другата и са й известни условията на живот там. Обществото А е в добро състояние. Те живеят на върха на Бийкън Хил, и то охолно, просто защото един от членовете случайно е електротехник. Този тип знае достатъчно, за да задейства отново електроцентралата, от която Бийкън Хил черпи ток. Въпросът е да знаеш кои шалтери да дръпнеш, при положение, че централата е преустановила работила автоматично - повече не е необходимо. Щом тя тръгне, така или иначе всичко останало се задейства автоматично. Техникът може да научи останалите членове на общността А кои лостове да дърпат и кои уреди за измерване да следят. Турбините се движат с нефт, от който в момента има море, защото всички, които са го използвали вече са мъртви като старата ми шапка. Значи в Бостън има ток. Можеш да се стоплиш, когато е студено, имаш светлина, за да четеш нощем, имаш и хладилник, за да си пиеш уискито с натрошен лед като културен човек. В действителност животът дяволски се приближава до невероятното. Няма замърсяване на околната среда. Няма наркотици. Няма расова дискриминация. Няма недостиг. Няма финансови и търговски проблеми, защото всички стоки, ако не и услуги, са със свободен достъп и има достатъчно от всичко, за да се поддържа животът в едно радикално ограничено общество поне три века напред. От социологична гледна точка подобно образувание може би ще придобие комунален характер. Там няма да има диктаторски режим. Подходящите условия, за да се зароди диктатура -недостиг, нищета, несигурност, лишение..., те просто не съществуват. В крайна сметка в Бостън може би отново ще се установи форма на управление, подобна на градски съвет.
- Да вземем общество Б в Ютика. Няма кой да пусне в действие електроцентралата. Всички инженери са мъртви. Ще им отнеме много време, докато открият как отново да подхванат нещата. Междувременно нощем им е студено (понеже идва зима), хранят се с консерви и са нещастни. Силният човек надделява. Те се радват, че е взел властта, защото са объркани, студено им е и са зле. Оставят го да взема решения. И той, разбира се, го прави. Праща в Бостън човек с прошение. Дали ще изпратят безценния си техник до Ютика, за да им помогне да задействат своята електроцентрала? Другата възможност е да предприемат дълго и опасно пътуване на юг, където да прекарат зимата. Значи какво ще направи общност А, когато получи това послание? - Ще изпратят техника? - предположи Стю. - По дяволите, естествено, че не\ Ще го задържат против волята му, което всъщност е най-вероятно. В периода след грипа технологическото знание ще измести златото като най-ценно оборотно средство. При това положение общество А е богато, а общество Б - бедно. Следователно какво ще направи общество Б?
- Предполагам, че ще се пресели на юг - ухили се Стю. -Даже може да отидат в Източен Тексас.
— Може би. А може и да заплашат онези от Бостън с ядрен взрив.
- Правилно - отвърна Стю. - Не могат да използват електроцентралата, но могат да взривят атомна бомба в Бийнтаун.
- Аз да бях, нямаше да си играя с бомба. Просто щях да се опитам да открия начин да сваля бойната глава и да я откарам в Бостън с най-обикновено комби. Мислиш ли, че би се получило?
- Да пукна, ако знам.
- Дори и да не успея, наоколо има достатъчно традиционни оръжия. Точно там е разковничето. Има всичко, достатъчно е да има кой да го вземе. А ако и в двете общности има техник, когото всички безкрайно ценят, биха могли да предизвикат ядрен конфликт под какъв и да е предлог - религиозни различия, териториални претенции или незначителни идеологически спорове. Представи си само — вместо седем или осем ядрени сили в света, накрая може да се окаже, че само в континенталната част на Съединените щати има шестдесет-седемдесет. Убеден съм, че ако ситуацията беше по-различна, щеше да има сражения с камъни и копия. Работата е там, че старите военни постепенно изчезнаха, но останаха играчките им. Мрачна тема за размисъл, особено след всички страшни събития, които вече се случиха., но се опасявам, че е напълно възможно.
Възцари се тишина. Някъде в далечината чуваха как Коджак лае в гората; преваляше пладне. Най-накрая Бейтман наруши мълчанието:
- Знаеш ли, по природа съм оптимист. Може би защото не ми трябва много. Това предизвиква силно неодобрение в моето поле на действие. Имам си своите недостатъци - говоря прекалено много, както вече забеляза, рисувам ужасно, в което има възможността да се убедиш, а освен това бях много неразумен по отношение на парите. Понякога през последните три дни преди заплата ядях филии с фъстъчено масло и бях пословичен в Уудсвил, че откривам банкова сметка и я закривам след една седмица. Но никога не се оставих това да ме съсипе, Стю. Ексцентричен, но жизнерадостен - такъв съм аз. Единственото нещастие в живота ми са моите сънища. Откакто се помня, винаги ме мъчат необичайно ярки сънища. Много от тях са лоши. Като малък сънувах трол под някакъв мост, който се протяга и ме хваща за крака или пък вещица, която ме превръща в птичка... Отварях уста да изпищя, но не излизаше нищо освен гракане. Сънуваш ли лоши сънища,понякога, Стю?
- От време на време - отговори Стю и си помисли за Елдър - как Елдър го преследва в кошмарите му; за коридорите, които никога не свършват, а безкрайно се връщат един към друг, облени в студена флуоресцентна светлина, изпълнени с 
- Значи знаеш. Когато бях тийнейджър, си имах редовната доза еротични сънища - и сухи, и мокри, но понякога те се преплитаха с други, в които момичето, с което бях, се превръщаше в крастава жаба, в змия или дори в разлагащ се труп. Когато отраснах, започнах да сънувам неуспехи, падение, самоубийство и трагична неочаквана смърт. Най-често е повтаряше един сън, в който някакъв пневматичен крик бавно ме премазва до смърт. Той, предполагам, беше променен до неузнаваемост вариант на съня с трола. Убеден съм, че подобни сънища са средство за психологическо повръщане, а хората, които ги сънуват, са по-скоро благословени, отколкото прокълнати.
- Ако го изкараш навън, не се натрупва.
- Именно. Има какви ли не тълкувания на сънища - Фройд е най-прочут, но аз винаги съм смятал, че сънищата изпълняват елементарна елиминираща функция, а може би са начин душата да се почиства основно от време на време, което не е много по-различно. А хората, които не сънуват - или поне не сънуват така, че често да си спомнят сънищата си, когато се събудят - по някакъв начин страдат от констипация на съзнанието. В крайна сметка единствената реална полза от кошмарите е, че човек се събужда и установява, че всичко е било само сън.
Стю се усмихна.
- Но напоследък ме преследва един безкрайно неприятен сън. Сънувам го отново и отново - както сънувах собствената си смърт под автоматичния крик, но тя е песен в сравнение с този кошмар. Не е като нито един от предишните, но някак си прилича на всичките едновременно. Като че ли... като че ли е сбор от всичките ми лоши сънища. А когато се събудя, се чувствам зле, сякаш това изобщо не сън, а видение. Зная колко налудничаво звучи.
- Какъв сън?
- Сънувам един мъж - тихо каза Бейтман. - Или поне смятам, че е мъж. Той стои на ръба на висок покрив, а може би на ръба на скала. Каквото и да е, то е толкова високо, че стотици метри надолу всичко се губи в мъгла. Почти залез слънце е, но мъжът е обърнат в другата посока, на изток. Понякога изглежда облечен в дънки и дънково яке, но в повечето случаи е увит в наметало с качулка. Никога не мога да различа лицето му, но винаги виждам очите му. Те са червени. И имам чувството, че търси мен - и че рано или късно ще ме открие; или пък аз ще бъда принуден да отида при него... и това ще бъде краят ми. Опитвам се да изпищя и... - гласът му секна и смутен, възрастният мъж леко потръпна.
- И се събуждаш?
-Да.
И двамата се загледаха в тичащия към тях Коджак; той завря муцуна в алуминиевата чиния и омете, каквото беше останало от сладкиша.
- Е, предполагам, че е само сън - каза Бейтман. Изправи се; коленете му изпукаха и той примижа от болка..
- Ако ме подложат на психоанализа, терапевтът сигурно ще каже, че сънят изразява подсъзнателния ми страх от водача или водачите, които ще организират живота наново. Или пък страх от технологическия прогрес по принцип. Защото вярвам, че всички общества, които ще възникнат -или поне тези в Западния свят — ще се градят върху технологията. Жалко, не би трябвало да е така, но точно това ще се случи, защото сме пристрастени. Няма да си спомнят - или поне ще предпочетат да не си спомнят - докъде я бяхме докарали. Задръстените с отпадъци реки, озоновата дупка, атомна»та бомба, замърсяването на атмосферата. Ще си спомнят единствено, че едно време нощем им е било топло, без да полагат много труд за това. Както виждам, освен всичките си други недостатъци, съм и лудит. Но този сън... той ме съсипва, Стю.
Стю не отвърна нищо.
- Е, искам да се връщам вкъщи - остро каза Бейтман. -Вече съм порядъчно пиян, а ми се струва, че днес следобед ще има гръмотевична буря.
Отиде в края на полянката и затършува из храсталака. След малко се върна с ръчна количка. Смъкна трикракото столче до най-ниското възможно положение и го сложи вътре, после прибра палитрата, хладилната чанта и внимателно нагласи посредствената си картина най-отгоре. - Всичко това така ли го докара? - попита Стю. - Да, бутам количката, докато не намеря подходящ обект за рисуване. Всеки ден отивам на различно място. Добре се раздвижвам. Ако си поел на изток, защо не дойдеш с мен в Уудсвил и не прекараш нощта у дома? Можем да се редуваме да бутаме количката, а в онзи поток ей там има още една опаковка бира. Ще се приберем вкъщи в идеална форма. - Ще дойда - съгласи се Стю.
- Ти си добър човек. Може би през целия път ще приказвам. Попаднал си в ръцете на Приказливия професор, господин Източен Тексас. Като ти стане досадно, просто ми кажи да млъкна. Няма да се обидя.
- Приятно ми е да слушам - отговори Стю.
- Значи си Богоизбран. Да вървим!
И те тръгнаха нататък по магистрала № 302: докато единият буташе количката, другият пиеше бира. Каквото и да правеше в момента, Бейтман непрестанно говореше -безкраен монолог, който подскачаше от тема на тема без почти никаква пауза. Коджак подтичваше край тях. Стю слушаше известно време, после се разсейваше, погълнат от собствените си мисли, после пак започваше да следи нишката на разговора. Картината, която Бейтман му описа, го бе разтревожила - стотици малки групировки, някои войнствено настроени, населяващи държава, където като детски кубчета навсякъде се въргалят достатъчно оръжия, та една евентуална война да се окаже краят на света. Но колкото и да е странно, мисълта му все се връщаше към» съня на Бейтман - мъжът без лице на покрива на висока сграда или на ръба на скала; мъжът с червени очи, с гръб към залязващото слънце, неспокойно взрян на изток.
* * *
Стю се събуди преди полунощ, облян в пот, опасявайки се дали не е изпищял. Но в съседната стая, необезпокояван, Глен Бейтман дишаше бавно и равномерно, а в антрето се виждаше Коджак, който спеше, положил глава на лапите си. Всичко наоколо беше обляно в лунна светлина и нещата имаха толкова ясни очертания, че изглеждаха нереални.
Стю се събуди, подпрян на лакти. След като се огледа, се отпусна бавно върху влажния чаршаф и покри очи с ръка, сякаш да отпъди съня, но не можеше.
Насън отново беше в Стовингтън. Елдър е мъртъв. Няма нито един жив човек. Болницата се е превърнала в ечаща гробница. Единствен той е жив, но не може да открие изхода Първо се опитва да овладее паниката. „Върви бавно, не тичай" - повтаря си той, но скоро ще започне да тича Крачките му се забързват все повече и повече, а подтикът да погледне назад, за да се увери, че освен ехото зад гърба му няма никой друг, започва да става непреодолим.
Минава покрай канцеларии с имена, изписани с черни букви върху белите матови стъкла; покрай една преобърната болнична количка; покрай тялото на някаква медицинска сестра със запретната бяла пола и почерняло, сгърчено лице, което гледа към флуоресцентните лампи на тавана, подобни на обърнати наопаки студени бели подноси за лед.
Накрая се затичва.
Все по-бързо и по-бързо вратите се плъзгат покрай него и изчезват, а краката му топуркат по линолеума. Оранжевите стрелки по бялата облицовка на стените сякаш преливат една в друга. Надписи. Най-напред съвсем нормални: „РАДИОЛОГИЯ; КОРИДОР Б КЪМ ЛАБОРАТОРИИТЕ; ЗА ДА ПРОДЪЛЖИТЕ ОТТУК, ВИ Е НЕОБХОДИМ ПРОПУСК". После изведнъж се оказва в друга част на сградата, която никога не е виждал, а и никой не е смятал да му я показва. Боята по стените се лющи и пада. Някои от флуоресцентните лампи не светят, а други бръмчат като мухи, залостени между двете стъкла на прозорец. Някои от матовите стъкла на канцелариите са разбити и през стърчащите стъкла се виждат опустошени стаи и тела, сгърчени в агония. Има и кръв. Тези хора не са починали от грипа. Били са убити. По труповете им все още личат следите от прободни рани, изстрели и какви ли не жестоки наранявания, които могат да бъдат причинени единствено от някакви инструменти с тъп връх. Очите на тези хора са подпухнали и изцъклени.
Стю се хвърля в един спрял асансьор и после се озовава в тъмен коридор, облицован с плочки. В другия край има още канцеларии, тези врати са боядисани в черно. Стрелките са аленочервени. Флуоресцентните лампи бръмчат и премигват. Надписите гласят: „КЪМ КОБАЛТОВИТЕ УРНИ; ЛАЗЕРНИ ОРЪЖИЯ; БОЙНИ РАКЕТИ „САЙДУИНДЪР"; ЕПИДЕМИОЛОГИЯ". После, почти разплакан от облекчение,
Стю вижда сочеща надясно стрелка под надпис, който се състои от една-единствена дума: „ИЗХОД".
Той завива зад ъгъла и вижда, че вратата е отворена. Отвън е нощта - сладка и благоуханна. Хвърля се навън и тогава на пътя му се изпречва мъж в дънки и дънково яке. Стю се заковава на място, опитва се да изкрещи, но гърлото му е сякаш от ръждясало желязо. Мъжът пристъпва напред в мъждивата светлина на премигващите лампи и Стю вижда, че на мястото на лицето му има само тъмна сянка, сред която бездушно проблясват безжизнени червени очи. В тях се чете само насмешка. Точно така, в тях се чете някаква налудничава радост.
Зловещият човек протяга ръце и Стю вижда, че са изцапани с кръв.
- Небе и земя - долита шепотът му от празната дупка, където трябва да бъде лицето му. — Цялото небе и цялата земя. Стю се събуди. Коджак тихичко скимтеше и ръмжеше в антрето. Лапите му се гърчеха насън - Стю предположи, че даже и кучетата сънуват. Нормално е да се сънува - дори някой и друг кошмар от време на време е съвсем в реда на нещата. Но дълго след това той не можа да заспи.

38.
След като супергрипът утихна, избухна друга епидемия, която продължи приблизително две седмици. Тя беше по-силно изразена при индустриалните нации като Съединените щати, а развиващите се страни - например Перу и Сенегал -засегна по-слабо. Отне живота на 16% от оцелелите след първата епидемия в САЩ. В държави като Перу и Сенегал обаче пострадаха само около 3%. Новата болест нямаше име, защото във всеки отделен случай се проявяваха различни симптоми Социолог от ранга на Глен Бейтман би нарекъл заболяването „естествена смърт" или „мрачни настроения, предизвикани от отделението за спешна медицинска помощ". От гледна точка щ дарвинисткото учение това беше последният удар - най-жестокият от всички, както биха се изразили някои.
Сам Тобър беше на пет години и половина. Майка му почина на 24-ти юни в болницата в Мърфрийзбъроу, щата Джорджия. На 25-ти баща му и по-малката му сестричка, двегодишната Ейприл, също си отидоха. На 27-ми почина и по-големият му брат Майк, оставяйки момченцето да се оправя само.
След смъртта на майка си Сам изпадна в шок. Щураше се безцелно по улиците на Мърфрийзбъроу, ядеше, когато беше гладен, а понякога плачеше. След известно време престана и да плаче, защото сълзите не помагаха. Не можеше да възкреси мъртъвците. Нощем момченцето се събуждаше от стряскащи кошмари, в които татко, Ейприл и Майк умираха по няколко пъти, гърдите им хъркаха ужасно и те се задушаваха от собствените си храчки.
В десет без петнадесет сутринта на 2-и юли Сам се шляеше из огромното поле, обрасло с диви боровинки, зад къщата на Хати Рейнолд. Съвсем объркан, с празен поглед, той криволичеше сред храстите, които бяха почти два пъти по-високи от него, береше боровинки и ги лапаше, докато накрая устните и брадата му почерняха, сякаш беше ял сажди. Дрехите му се закачаха в тръните, които от време на време одраскваха и голите му ръце и крака, но той почти не ги забелязваше. Наоколо пчелите бръмчаха приспивно. Така и не видя стария изгнил капак на кладенец, скрит под високата трева и боровинковите храсти. Под тежестта му дъските се разцепиха с трясък и Сам пропадна в десетметровия изкоп със зидани стени; на дъното нямаше вода - той си счупи и двата крака. Двадесет часа по-късно умря не само от глад и обезводняване, но и от страх и болка.
* * *
Ирма Фейет живееше в Лоуди, щата Калифорния. Беше двадесет и шест годишна млада дама, девственица, и се страхуваше до смърт от изнасилване. Животът й се превърна в безкраен кошмар от 23-ти юни насетне, когато в града настанаха размирни времена и нямаше полиция, която да се справи с безредието. Ирма притежаваше малка къща на една странична улица, където живееше с майка си до смъртта й през 1985 година - старицата беше починала от удар. Когато започнаха грабежите и изстрелите, а по улиците на търговския квартал денонощно се разнасяше оглушителният рев на мотори, карани от пияни мъже, Ирма заключи всички врати и се скри в празната стая в сутерена. Оттогава се качваше на горния етаж само от време на време, по-тиха от тревата, за да вземе храна и да използва тоалетната.
Ирма не обичаше хората. Казваше си, че ако всички на земята умрат и тя остане сама, ще бъде напълно щастлива. Само че положението сега не беше такова. Вчера след като тъкмо вече плахо беше започнала да се надява, че освен нея, в Лоуди не е останал никой, видя дебел пиян мъж - някакъв хипар, който се размотаваше по улицата с бутилка уиски в ръка, а на тениската му пишеше: „ОТКАЗАХ СЕКСА И ПИЕНЕТО И ТОВА БЯХА НАЙ-МИЗЕРНИТЕ ДВАДЕСЕТ МИНУТИ В ЖИВОТА МИ." Имаше дълга руса коса, която се подаваше изпод бейзболната шапка и стигаше чак до раменете му. В колана на тесните му дънки беше затъкнат пистолет. Скрита зад завесата в спалнята, Ирма го наблюдава, докато го изгуби от поглед, а след това бързо изтича надолу към убежището си, сякаш току-що освободена от силата на някаква зла магия.
Не всички са мъртви. Ако е останал един хипар, значи има и още. И всичките са изнасилвачи. Ще я изнасилят. Рано или късно ще я открият и ще я изнасилят.
Тази сутрин, преди съмване, се качи на тавана, където в кашони бяха складирани вещите на баща й. Той бил моряк от търговската флота. Напуснал семейството си в края на шейсетте. Майка й й беше разказала всичко. Съвсем честно. Бащата бил животно - натрясквал се, а след това искал да я изнасилва. Като всички останали. Когато се омъжиш, това дава право на мъжа да те изнасилва, когато си поиска. Даже и посред бял ден. Майката обобщаваше раздялата със съпруга си с четири думи, които Ирма би могла спокойно да каже за смъртта на почти всеки мъж, жена или дете на света: „Не е голяма загуба."
В повечето кашони имаше само евтини джунджурийки купувани от чужди страни - сувенири от Хонконг, Сайгон, Копенхаген. Тя намери и албум с фотографии. На повечето беше сниман баща й на кораба, усмихнат и прегърнал през рамо друго, подобно на него, животно. Е, може би тая болест, дето й викат „капитан Трипс", го е стигнала и него, колкото и надалеч да е избягал. Не е голяма загуба.
Но сред другите боклуци се търкаляше дървена кутия със златни панти, а вътре имаше 45-калибров пистолет. Дъното на кутийката беше от червено кадифе, а под него, в едно скрито отделение, Ирма откри няколко куршума. Бяха позеленели и сякаш плесенясали, но тя реши, че са годни. Куршумите са метални. Не се развалят като млякото и сиренето.
Зареди пистолета под светлината на обвитата в паяжини крушка на тавана, а след това слезе долу и закуси на масата в кухнята. Отсега нататък няма да се крие като мишка. Вече е въоръжена. Изнасилвачите да внимават.
Следобед се настани на верандата и зачете любимата си книга. Заглавието беше „Сатана е жив и здрав на планетата Земя". Беше сериозно и приятно четиво. И ето, че сега грешните и неблагодарните си бяха получили заслуженото, точно както пишеше в книгата. Всичките бяха умрели. Освен няколко хипари-изнасилвачи, но Ирма смяташе, че би могла да се справи с тях и сама. Пистолетът лежеше до нея.
В два часа русият мъж се върна. Беше толкова пиян, че едва се държеше на крака. Когато я забеляза, лицето му светна - без съмнение се радваше, че най-после е намерил някое „маце".
- Здрасти, скъпа! - извика той. - Само ние двамата! Откога... - После челото му се сбърчи от страх, като видя как тя оставя книгата и вдига 45-калибровия пистолет. - Ей, слушай, пусни това нещо... заредено ли е? Хей...
Ирма дръпна спусъка. Пистолетът експлодира и я уби на място. Не беше голяма загуба.
* * *
Джордж Макдугьл живееше в Найък, щата Ню Йорк. Беше гимназиален учител по математика, но се занимаваше по-специално с помощната извънкласна работа по математика. С жена му бяха ревностни католици и Хариет Макдугьл му беше народила единадесет деца - девет момчета и две момичета. И тъй, в периода между 22-и юни, когато деветгодишният му син се разболя от „грипна пневмония", както се изразиха лекарите, и 29-ти юни, когато шестнайсетгодишната му дъщеря Патриша (о, Боже, беше толкова млада и толкова красива, че чак сърцето ти се свиваше) се зарази от онова, което хората - онези, които бяха оцелели - наричаха „шия като балон", Джордж видя как умират дванайсетте същества, които обичаше най-много на света, докато той самият продължаваше да бъде здрав и да се чувства добре. Преди се шегуваше в училище, че не може да запомни имената на всичките си деца, но редът, в който си отидоха, беше запечатан дълбоко в паметта му: Джеф - на 22-и, съпругата му Хариет, Бил, Джордж младши, Робърт и Стан - на 24-ти, Ричард - на 25-ти, Дани - на 27-ми, тригодишният Франк -на 28-ми, и най-накрая Пати - до последния момент все му се струваше, че Пати ще оздравее. Джордж мислеше, че ще се побърка. Преди десет години по съвет на лекаря си беше започнал да тича за здраве. Не играеше нито тенис, нито хандбал, обикновено плащаше на някое хлапе (от своите, разбира се) да окоси ливадата, а когато Хариет го пращаше за хляб до магазина на ъгъла, неизменно взимаше колата. „Напълняваш - бе казал д-р Уорнър. - Сякаш имаш олово в седалищните Това е вредно за сърцето. Може би не е зле да започнеш да тичаш за здраве."
И така, Джордж си купи анцуг и започна да тича всяка вечер - най-напред на кратки разстояния, а след това на все по-дълги. В началото му беше неудобно - беше убеден, че съседите сигурно се почукват по челото и вдигат очи към небето, но после няколко мъже, с които не се познаваха и той само им махаше, като ги видеше да поливат ливадите пред къщите си, дойдоха при него и го помолиха да се присъединят и те - вероятно смятаха, че ако са по-голяма група, ще се чувстват в безопасност. По това време двамата му най-големи сина вече бяха започнали редовно да го придружават. Тичането се превърна в нещо като квартална традиция и макар че съставът все се променяше, понеже едни идваха, а други си отиваха, си остана традиция до избухването на грипната епидемия.
Сега, когато всички бяха мъртви, Джордж продължаваше да бяга. Всеки ден. С часове. Единствено тогава не мислеше за друго освен за глухото потупване на маратонките по асфалта, за движението на ръцете и за ритмичното дишане и забравяше опасенията си, че ще се побърка. Не можеше да се самоубие, защото като ревностен католик вярваше, че това е смъртен грях, а може би Бог бе запазил живота му с определена цел, така че продължаваше да бяга. Вчера бе тичал почти шест часа, докато накрая едва дишаше и чак му се гадеше от изтощение. Вече не беше млад - навършил бе петдесет и една — и предполагаше, че подобно натоварване не е полезно за него, но, от друга страна (което бе значително по-важно), бягането беше единственото нещо, което му доставяше някакво удоволствие.
Тази сутрин стана още в зори, след като беше прекарал почти безсънна нощ (в главата му се въртеше една и съща фраза: „Джеф-Марти-Хелън-Хариет-Бил-Джордж младши-Робърт-Станли-Ричард-Дани-Франк-Пати, а аз си мислех, че тя се поправя), и облече анцуга. Излезе навън и затича по безлюдните улици на града, като от време на време настъпваше натрошени стъкла. На едно място дори видя разбит на сол телевизор, който прескочи; краката му го носеха по улици, където къщите бяха със затворени капаци на прозорците; видя и ужасната катастрофа на кръстовището на Мейн Стрийт, където три коли се бяха забили една в друга.
Отначало тичаше нормално, сетне му се наложи да ускори темпото все повече и повече, сякаш за да избяга от мислите си. Най-напред бягаше бавно, после в тръс, сетне по-бързо, докато накрая вече спринтираше - петдесет и една годишен мъж с побеляваща коса, сив анцуг и бели кецове, който тича по улиците, сякаш всичките дяволи от ада са по петите му. В единадесет и четвърт получи масивна коронарна тромбоза и се строполи мъртъв край пожарния кран на ъгъла на „Оук" и "Пайн". По лицето му бе изписано облекчение.
* * *
На 2-и юли следобед госпожа Айлийн Дръмонд от Клуйстън, щата Флорида се напи почти до безсъзнание с ментов ликьор.
Искаше да се напие, защото така нямаше да мисли за семейството си, а ментовият ликьор беше единственото алкохолно питие, което й понасяше. Вчера намери пликче марихуана в стаята на шестнайсетгодишното си хлапе и бе успяла да се надруса, но положението само се влоши. Цял следобед седя дрогирана в дневната и плака над снимките в албума си.
И тъй, днес следобед изпи цяло шише ментов ликьор, призля й и отиде да повърне в тоалетната; после си легна със запалена цигара и заспа; къщата изгоря до основи, а на госпожа Дръмонд повече никога не й се наложи да мисли. Беше излязъл силен вятър, та пожарът се разрасна и опустоши по-голямата част от Клуйстън. Не беше голяма загуба.
Артьр Стимсън живееше в Рино, щата Невада. На 29-ти следобед, след като беше плувал в езерото Тахо, той настъпи ръждясал пирон. Раната забра. Артьр разбра по миризмата и реши да ампутира крака си. Насред операцията припадна; почина от шока и от загубата на кръв във фоайето на казиното на Тоби Хара, където бе опитал да се оперира.
* * *
В Суонвил, щата Мейн, десетгодишно момиченце на име Кандис Моран падна от колелото си и почина от фрактура на черепа.
* * *
Краслоу, фермер от Хардинг Каунти, щата Ню Мексико бе ухапан от гърмяща змия и почина половин час по-късно.
* * *
В Милтаун, щата Кентъки, Джуди Хортън беше доста доволна от развоя на събитията. Джуди беше хубаво седемнайсетгодишно момиче. Преди две години бе направила две сериозни грешки - остави се да забременее и позволи на родителите си да я убедят да се ожени за младежа, направил бебето - очилат студент по инженерни науки в щатския университет. На петнадесет години мисълта за среща с колежанин, макар и първокурсник, я бе поласкала, но за нищо на света не можеше да разбере защо е позволила на Уолдо (Уолдо Хортън, какво скапано име!) да „наложи волята си". А ако трябваше да забременява, защо пък точно от него? Джуди бе позволила и на Стив Филипс и Марк Колинс да „наложат волята си". И двамата бяха от футболния отбор на Милтаунската гимназия (наричаха ги ягуарите и крещяха: „бяло-сините, давайте, давайте"), а тя беше мажоретка. Ако не беше скапаният Уолдо Хортън, на следващата година Джуди щеше да стане шеф на мажоретките без никакъв проблем. Пък и Стив или Марк щяха да бъдат доста по-сносни съпрузи. И двамата бяха широкоплещести, а русата коса на Марк се спускаше чак до раменете му и беше направо страхотна. Обаче бащата беше Уолдо, нямаше никакво съмнение. Необходимо й бе само да прегледа дневника си и да направи елементарни изчисления. Но когато бебето се роди, вече нямаше място за спор. То беше копие на Уолдо. Пфу!
И тъй, цели две години тя се бори с живота; подхващаше работа в какви ли не загубени закусвални, докато Уолдо ходеше на лекции. Накрая започна да мрази университета му повече, отколкото мразеше бебето и него самия. Ако толкова иска да има семейство, защо не се откаже от следването и не тръгне на работа? Тя работеше. Но нейните и неговите родители не позволяваха. Ако зависеше само от нея, Джуди можеше да го придума (няма да му позволява да я докосне в леглото, преди да е. обещал), обаче четиримата сватове вечно си пъхаха носа във всичко. О, Джуди, нещата ще станат къде-къде по-хубави, когато Уолдо си намери добра работа. О, Джуди, всичко ще изглежда далеч по-прекрасно, ако ходеше по-често на църква. О, Джуди, яж лайна и се усмихвай, докато ги гълташ. Докато ги изгьлташ всичките.
После избухна супергрипът и разреши всичките й проблеми. Родителите й умряха, умря и малкото й момченце Пити (това действително я понатъжи, но тя преодоля мъката за няколко дни), после родителите на Уолдо, а накрая и самият Уолдо и тя беше свободна. И през ум не й минаваше, че може да умре и това, разбира се, не се случи.
С Уолдо обитаваха апартамент в голяма стара сграда в центъра на Милтаун. Една от причините съпругът й да се съгласи да живеят там (естествено Джуди нямаше думата по въпроса), беше огромният като гардероб фризер в мазето. Апартаментът се намираше на третия етаж и познайте кой винаги тичаше нагоре-надолу по стълбите, за да прибира храната във фризера? Имате право на три предположения -първите две не се броят. Уолдо и Пити починаха вкъщи. По това време човек вече не можеше да постъпи в болница, освен ако не е голяма клечка, а моргите бяха претъпкани (и без това бяха скапани стари дупки и Джуди не би се приближила до такова място дори пари да й дават), но все още имаше ток. Тя замъкна мъртъвците в мазето и ги сложи във фризера.
Преди около три дни Милтаун остана без електричество, но долу все още беше доста хладно. Джуди знаеше, защото слизаше да гледа труповете им по три-четири пъти на ден. Казваше си, че просто проверява. Какво друго би могла да прави там? Да не би да злорадства?
На 2-и юли следобед, като слезе в мазето, забрави да пъхне гумената подпорка под вратата на фризера. Вратата се тресна зад гърба й и се заключи. Едва сега Джуди забеляза (макар в продължение на две години да бе идвала тук всеки ден), че от вътрешната страна няма дръжка. Във фризера вече беше прекалено топло, за да може тя да замръзне, но не и прекалено студено, за да умре от глад. И тъй, в крайна сметка Джуди Хортън умря в компанията на съпруга си и на сина си.
* * *
Джим Лий от Хатисбърг, щата Мисисипи свърза всички контакти в къщата към нафтов генератор, но го удари ток, докато се опитваше да го пусне.
* * *
Ричард Хогинс беше чернокож младеж, който цял живот бе живял в Детройт, щата Мичиган. През последните пет години се бе пристрастил към финия бял прах, който наричаше „хируин". По време на супергрипната епидемия го бе отказал напълно, защото всички пласьори и дрогери, които познаваше, умряха или изчезнаха.
В този слънчев летен следобед той седеше на мръсните стъпала на задния вход, пиеше топъл севънъп и му се искаше да има поне една прашинка, поне една мъничка, миниатюрничка прашинка „хируин".
Замисли се за Али Макфарлан и за онова, което беше чул за него на улицата точно преди да настъпи тая боза. Хората разправяха, че Али — третият най-голям в бранша в Детрой - тъкмо бил получил нова, великолепна пратка. За всички щяло да има достатъчно. Ама не от оная кафява гадост. „Хируин", от всички видове.
Ричи не бе сигурен къде точно Макфарлан би държал такава огромна пратка - не е полезно да се знаят такива работи, но няколко пъти беше чул подмятания, че ако ченгетата все някога успеят да получат писмена заповед за обиск за къщата на имението Грос Пойнт , която Али беше купил за стария си чичо, самият Али ще офейка със скоростта на светлината.
Ричи реши да се разходи до Грос Пойнт. В крайна сметка нямаше какво друго да прави.
От телефонния указател на Детройт взе адреса на някой си Ерин Д. Макфарлан на Лейк Шоор Драйв и се запъти натам. Когато стигна, почти" се беше стъмнило и го боляха краката. Вече не си казваше, че просто се разхожда - направо умираше за обичайната си доза.
Около имението се издигаше сива каменна стена. Ричи се покатери върху нея като черна сянка и се поряза на натрошените стъкла, които бяха посипани отгоре.
За да проникне в сградата, счупи един прозорец - алармата се включи и Ричи притича обратно половината поляна, преди да се сети, че вече няма ченгета, които да се появят. Върна се, изнервен и облян в пот.
Главното електрическо табло беше изключено, а в проклетата къща имаше поне двайсет стаи. Налагаше се да чака до сутринта, за да поогледа наоколо, но претърсването на цялата къща би му отнело най-малко три седмици. А и дрогата може би въобще не беше тук. Боже мили! Ричи почувства как го поглъщат вълните на отчаянието. Реши да провери на очевидните места.
В една от тоалетните на горния етаж откри плика, натъпкани с бял прах. Бяха в казанчето - доброто изпитано скривалище. Ричи впери поглед в пликчетата и буквално му потекоха лигите. Същевременно си помисли разсеяно, че Али сигурно бута подкупи на когото трябва, щом може да си позволи да остави такова нещо в някакво си шибано тоалетно казанче. Имаше толкова дрога, че да стигне на един човек за шестнайсет века.
Отнесе един плик в спалнята и го разкъса направо върху покривката на леглото. Ръцете му трепереха, докато извади нещата си и забърка сместа. Изобщо не му хрумна да се запита каква е пробата. Най-силната дрога, на която бе попадал, беше 12% и тогава заспа така дълбоко, сякаш беше в кома. Дори не осъзна какво се е случило. Сякаш го погълна черна бездна.
Нагласи иглата над лакътя си и натисна буталото. Дрогата беше почти 100 % чиста. Проникна в кръвта му и се понесе с голяма скорост, също като устремен към целта си товарен влак. Ричи политна и се строполи върху пликчетата с хероин, белият прашец изцапа ризата му. След шест минути вече беше мъртъв.
Не беше голяма загуба.

39.
Лойд Хенрайд беше коленичил на пода и ухилен до уши, си тананикаше. От време на време забравяше какво прави, усмивката му помръкваше и той започваше да подсмърча, после обаче продължаваше да си тананика. Песента се казваше „Надбягвания в Кемптаун". Лойд често преставаше да напява и да плаче и просто си шепнеше под нос „дуу-даа, дуу-даа". Единствените звуци, които нарушаваха тишината във временния арест, бяха тананикането, плачът, понякога „дуу-даа" и тихото почукване на металния крак от леглото, който Лойд стискаше с всичка сила. С него се опитваше да преобърне мъртвия Траск, за да се докопа до крака му. Келнер, донесете още малко от зелевата салата и още един крак, ако обичате.
Лойд изглеждаше като човек, подложен на драстична и радикална диета. Затворническият комбинезон висеше по тялото му като корабно платно при безветрие. За последен път се бе хранил преди осем дни. Кожата на лицето му беше опъната и всички извивки и ъгли по черепа му изпъкваха. Очите му блестяха. Разтегнатите в ужасяваща гримаса устни разкриваха зъбите му. Изглеждаше странно, защото косата му падаше на кичури. Имаше вид на умопобъркан.
- Дуу-даа, дуу-даа - шептеше Лойд и се опитваше да достигне Траск с железния крак. Почти не съзнаваше защо си е правил труда и си е разранил пръстите, за да свали проклетото желязо от леглото. Но доскоро не знаеше и какво е истинският глад. Сравнен със сегашното му състояние, онзи глад му се струваше като изострен апетит.
- Язди цял ден... язди цяла нощ... дуу-даа...
Кракът се закачи в долната част на крачола на Траск, но после се изплъзна. Лойд наведе глава и заплака като дете. Зад него, захвърлен небрежно в ъгъла, се подмяташе скелетът на плъха, който бе убил в килията на Траск на 29-ти юни, преди пет дни. Дългата розова опашка все още си беше на мястото. Лойд се опита няколко пъти да я сдъвче, но тя беше прекалено жилава. Почти всичката вода от тоалетната чиния се беше свършила, въпреки усилията му да я пести. В килията вонеше на урина - Лойд пикаеше в коридора, за да не замърси водния си запас. Не беше ходил по голяма нужда - и това беше съвсем естествено при радикално ограничения му режим на хранене.
Сега си даваше сметка, че е изял спестената храна прекалено бързо. Все се надяваше, че някой ще дойде. Не можеше да повярва, че...
Не му се искаше да яде Траск. Дори самата мисъл за това беше ужасяваща. Снощи успя да цапне една хлебарка с пантофа си и я изяде жива - усети я как се лута като обезумяла в устата му, преди зъбите му да я схрускат. Всъщност тя се бе оказала много по-вкусна от плъха. Не, не искаше да яде Траск. Не искаше да се превръща в канибал. Ще направи като с плъха. Ще придърпа Траск наблиза., но само за всеки случай. За всеки случай. Беше чул, че човек може да преживее дълго време без храна, стига да има вода. (не много вода, но няма да мисля сега за това, не точно сега, не, не точно сега)
Не искаше да умира. Не искаше гладна смърт. Прекалено много беше изпълнен с омраза.
Омразата се беше натрупала съвсем неусетно през последните три дни и нарастваше заедно с глада. Предполагаше, че ако можеше да мисли, отдавна мъртвият му домашен заек би го мразил по същия начин. Сега спеше много, но сънят му често биваше смущаван от спомена за заека - с подуто телце, сплъстена козинка и бели ларви, които бъкат в очните му кухини, и тези ужасни окървавени лапички - когато се събудеше, Лойд уплашено се взираше в собствените си пръсти. Омразата му се съсредоточаваше в една проста образна представа и това беше КЛЮЧЪТ.
Беше заключен. Преди време това изглеждаше справедливо. Лойд беше от лошите. Но не наистина - всъщност вината беше на Поук. Ако не беше Поук, Лойд не би се забъркал в подобна каша. Но все пак и той беше донякъде виновен. Помогна на Поук да очисти Джордж Великолепния във Вегас и тримата от белия континентал, следователно носеше част от вината. Може би заслужаваше да го тикнат в затвора, да полежи известно време. Не че бе влязъл там доброволно, но когато са те спипали на местопрестъплението, нямаш друг избор. Както беше казал на адвоката, заслужаваше двайсет години за участието си в „масовите убийства в три щата". Но не и електрическия стол, за Бога, не. Мисълта Лойд Хенрайд да „язди светкавица" беше просто... налудничава.
Но те притежават КЛЮЧА, там е работата. Могат да те заключат и да си правят с теб каквото си поискат.
През последните три дни Лойд започваше полека-лека да придобива някаква - макар и неясна - идея за символичната магическа сила на КЛЮЧА. КЛЮЧЪТ е наградата, че спазваш правилата. А ако не ги спазваш, могат да те заключат. Той е като картата „Отиваш в затвора" в играта „Монопол". Не минаваш през полето „Начало" и не печелиш двеста долара. А притежаването на ключа дава изключителни права. Могат да отнемат от живота ти десет, двайсет или четирийсет години. Могат да наемат хора като Матърс да те набият. Могат дори да те сложат на електрическия стол и да те убият.
Но това, че имат КЛЮЧА, не им дава право да си отидат и да те оставят да умреш от глад. Не им дава право да те принуждават да се храниш с умрели плъхове и да се опитваш да ядеш дюшека си. Не им дава право да те оставят на такова място, където може би ще си принуден да изядеш човека в съседната килия, за да не умреш от глад (стига да се докопаш до него - дуу-даа, дуу-даа).
Има някои неща, които в никакъв случай не бива да правиш с хората. Притежаването на КЛЮЧА ти дава известни права, но само до определена степен. Оставиха го тук да умре от ужасна смърт, а можеха да го пуснат. В крайна сметка не беше маниакален убиец и нямаше да се нахвърли на първия срещнат човек, каквото и да пишеше по вестниците. Преди да срещне Поук, се забъркваше само в дребни афери.
И тъй, той изпитваше омраза и тази омраза го подтикваше да остане жив... или поне да се опита. В един момент си помисли, че омразата и решимостта да живее са безполезни, защото онези, които имат КЛЮЧА, също са се разболели от грипа. Следователно не би могъл да им отмъсти. После, когато гладът започна да го измъчва все повече, осъзна, че тях грипът няма да ги умори. Ще умори неудачниците като него; ще умори Матърс, но не и оня скапан мръсник, който е наел Матърс, защото той има КЛЮЧА. Няма да умори губернатора или коменданта - пазачът, който каза, че комендантът е болен, очевидно ги беше излъгал най-подло. Нямаше да умори и служителите, които се занимават с пускането под гаранция, нито пък областните шерифи или агентите на ФБР. Грипът няма направи нищо на онези, които притежават КЛЮЧА, Няма да посмее. Но Лойд ще им направи. Ако доживее да се махне оттук, ще се разправи с тях, и още как. Железният крак отново се закачи в крачола на Траск. - Хайде - прошепна Лойд. - Ела, ела насам... дамите в Кемптаун пеят таз песен.. дуу-даа.
Тялото на Траск бавно се плъзна по пода. Едва ли някой рибар е измъквал рибата с по-голямо внимание и предпазливост, отколкото Лойд примъкваше Траск към себе си. Панталоните на мъртвеца се скъсаха и на Лойд му се наложи да закача железния крак на друго място. Но накрая Траск беше толкова близо, че ако се пресегнеше през решетката, можеше го хване... стига да пожелаеше, разбира се. - Нямам нищо против теб - пошепна той на мъртвеца. Докосна крака му. Погали го. - Нищо лично, няма да те ям, стари приятелю. Освен ако се наложи.
Дори не усещаше как устата му се пълни със слюнка.
* * *
Залязващото слънце хвърляше последните си пепеливи отблясъци, когато Лойд дочу, че някой идва. Най-напред звукът беше толкова далечен и нереален, сякаш се удрят две метални повърхности, че се запита дали не сънува. В момента не правеше голяма разлика дали спи, или е буден, тъй като съзнанието му беше напълно замъглено.
Но после чу гласа и подскочи в леглото си с широко ококорени очи, които изглеждаха огромни и бляскави на фона на изпитото му лице. Гласът идваше Бог знае от колко далеч - някъде отгоре, от административното крило, ечеше по стълбищата и коридорите, свързващи залите за свиждания с централното отделение, където се намираше Лойд. Проникна през вратите с двойна решетка и в крайна сметка достигна до ушите на Лойд:
- Ееехооо, ееехооо! Има ли някой?
Странно, първата мисъл на затворника беше: „Не отговаряй. Може да си отиде."
- Има ли някой? Първи път, втори път... Добре, отивам си.просто се бях отбил тук, след като минах през Финикс...
При тези думи Лойд се отърси от вцепенението. Скочи от леглото, сграбчи железния крак и заблъска с все сила по решетките; вибрациите на метала се предаваха нагоре по ръката му и свитият му юмрук трепереше.
- Не! - пищеше той. - Не! Не си отивай! Моля те, не си отивай!
Гласът се приближаваше, вече идваше от стълбището между административното крило и етажа:
- Идва ни да те изядем, толкова те обичаме... и, о, някой е толкова... гладен.
Последва иронично хихикане.
Лойд хвърли железния крак на пода и се вкопчи в решетката на вратата. Сега вече чуваше стъпките - някъде горе, в сенките, равномерно потрепващи по коридора, който водеше към ареста. Искаше му се да избухне в сълзи от облекчение... най-сетне беше спасен... но в сърцето си чувстваше не радост, а страх, нарастващ ужас, който го караше да мисли, че би било по-добре, ако си беше мълчал. Да си беше мълчал ли? Боже мили! Какво по-лошо може да има от глада?
Гладът му напомни за Траск. Проснат по гръб, мъртвецът лежеше сред последните пепеливи отблясъци на слънцето и сякаш бе протегнал крак в килията на Лойд. Кракът изглеждаше някак си по-тънък около прасеца и там имаше отпечатъци от зъби. Лойд знаеше чии зъби са оставили тези следи, но само смътно си спомняше, че е обядвал с филе от Траск. Ала в този момент почувства как го обземат силно отвращение, чувство за вина и ужас. Спусна се към решетката и натика крака на своя съсед обратно в не^вата килия. Сетне, хвърляйки поглед през рамо, за да се убеди, че гласовитият непознат все още не се е появил, се пресегна и притиснал лице към решетките, които деляха двете килии, дръпна надолу крачола на панталона, прикривайки стореното. Разбира се, не се налагаше да бърза толкова, защото железните врати на входа на отделението бяха затворени, а щом няма ток, копчето, с което се отварят, не ще функционира. Спасителят му ще трябва да се върне и да вземе КЛЮЧА. Ще трябва да...
Лойд изръмжа като чу как електрическият мотор, задвижващ вратите, изръмжа и заработи. Тишината в отделението подсилваше многократно звука, който спря, щом се чу познатото щрак-щрак при отварянето на вратите.
После стъпките се запътиха уверено по коридора на отделението.
След като прикри стореното на Траск, Лойд се приближи до вратата на килията, но сега инстинктивно отстъпи две крачки назад. Хвърли поглед към пода на коридора и най-напред видя каубойски ботуши със заострени върхове и очукани токове, а първата мисъл, която му хрумна, беше, че Поук имаше същите.
Притежателят на ботушите спря пред неговата килия.
Лойд нерешително плъзна поглед нагоре - видя избелели дьнки над кончовете на ботушите, кожен колан с медна катарама (на която бяха гравирани два концентрични кръга, с вписани в тях различни астрологични знаци), дънково яке със значка на всеки горен джоб - на едната бе изобразено лице, ухилено до уши, а на другата - заклано прасе, под което се мъдреше надпис: „Обичате ли свинско?"
В момента, в който Лойд се осмели да погледне тъмното, зачервено лице на Рандал Флаг, последният изрева:
-Ууу!
Този самотен звук сякаш рикошира в стените на ареста и после се върна. Лойд изпищя, спъна се от собствените си крака, падна и заплака.
- Всичко е наред - успокояваше го Рандал. - Ей, човече, всичко е наред. Всичко е съвсем, съвсем наред.
Лойд изхлипа:
- Ще ме пуснеш ли? Моля те, пусни ме. Не искам като заека, не искам да свърша по същия начин, не е честно, ако не беше Поук, никога нямаше да се забъркам в тази каша, пусни ме, господине, на всичко съм съгласен.
- Горкичкият! Приличаш на реклама за прекарване на лятната отпуска в Дахау.
Въпреки съчувствието в гласа на Флаг Лойд не се осмеляваше да вдигне очи по-нагоре от коленете на новодошлия. Каза си, че ако погледне отново това лице, направо ще умре. Беше лице на дявол.
- Моля те - ломотеше той. - Моля те, пусни ме навън, Умирам от глад.
- Откога си в пандиза, приятелю?
- Не зная - отвърна Лойд и изтри очите си с изтънелите си пръсти. - От дълго време.
- Как така не си умрял още?
- Предчувствах какво ще се случи - рече Лойд на краката, обути в дънки, сякаш лъжата му беше разпокъсана дреха, с която се опитваше да се загърне. - Запасявах се с храна. Ето как успях да оцелея.
- А не си ли гризна от този симпатяга в съседната килия?
- Какво? - изграчи Лойд. - Какво? Не! За Бога! За какъв ме мислите? Господине, господине, моля ви...
- Левият му крак изглежда малко по-тънък от десния. Само заради това попитах, добри ми приятелю.
- Не зная нищо за това - пошепна Лойд, Цял трепереше.
- А братлето Плъх? Как беше на вкус?
Лойд закри с ръце лицето си и остана безмълвен.
- Как се казваш?
- Лойд Хенрайд.
Опитваше се да измисли как да продължи, но в главата му цареше невъобразим хаос. Когато адвокатът му беше казал, че може да го пратят на електрическия стол, се беше уплашил, но не чак колкото сега. През целия си живот не бе изпитвал подобен страх.
- Идеята беше на Поук! - изпищя той. - Поук трябваше да е тук, не аз!
- Погледни ме, Лойд.
— Не искам - прошепна младежът. Очите му лудешки шареха из килията.
- Защо?
- Защото...
- Продължавай.
- Защото не вярвам, че си истински - продължаваше да шепне той. - А ако си истински... господине, тогава си самия дявол.
- Погледни ме, Лойд.
Лойд безпомощно вдигна поглед към тъмното, ухилено лице, надничащо иззад решетката. Мъжът държеше някакъв предмет във вдигнатата си дясна ръка. Докато го гледаше, Лойд бе облян едновременно от студени и горещи вълни. Предметът приличаше на черен камък, но толкова тъмен, като да беше късче смола или асфалт. В средата имаше червена дупка, наподобяваща ужасно око, кърваво и присвито, което се взира в Лойд. После тайнственият човек го завъртя лекичко между пръстите си и червената дупка заприлича на... ключ. Флаг продължи да го преобръща между пръстите си. Предметът се превръщаше ту в ключ, ту в черен камък с червено
око..
Мъжът запя:
- Донесе ми кафе... донесе ми и чай... какво ли не донесе тя... но не и ключът от проклетата врата. Така ли е, Лойд?
- Естествено - дрезгаво отвърна затворникът. Очите му нито за миг не се откъсваха от малкия, черен камък. Флаг го запрехвърля от пръст на пръст като магьосник, който прави фокус.
- И така, ти си човекът, който може да оцени стойността на подходящия ключ - каза той. Тъмният камък потъна в свития му юмрук и изведнъж се появи в другата ръка, където пак заподскача върху пръстите. - Сигурен съм. Защото ключовете служат за отваряне на врати. Има ли нещо по-важно в живота от отварянето на врати, Лойд? - Господине, ужасно съм гладен...
- Вярвам ти - отвърна мъжът. На лицето му се изписа загриженост, толкова пресилена, че чак бе гротескна. - Исусе Христе, нима плъховете са свястна храна! А знаеш ли аз какво
обядвах? Прекрасен сандвич с печено алангле и виенски хляб, гарниран с лук и много, много сос с подправки „Гулден". Добре звучи, нали?
Лойд кимна, а от трескаво проблясващите му очи бликнаха сълзи.
- Освен това хапнах и пържени картофи и пих мляко с шоколад, а за десерт... пресвета дево, тормозя те, нали? Някой трябва здравата да ме натупа, заслужавам си го. Съжалявам. Веднага те пускам и отиваме да хапнем нещо, става ли?
Лойд беше толкова смаян, та не можа дори да кимне. Беше стигнал до извода, че мъжът с ключа наистина е дявол, но още по-вероятно някой мираж, който ще стой пред килията му, докато Лойд се строполи мъртъв, ще продължава да бъбри щастливо за Господ, за Исус и за соса с подправки „Гулден" и да подхвърля странния черен камък, който ту се появява, ту изчезва. Но в този миг съчувствието, изписано на лицето му, изглеждаше искрено и думите му звучаха така, сякаш наистина е безкрайно отвратен от себе си. Черният камък отново изчезна в свития му юмрук. А когато ръката му се разтвори, върху дланта му блуждаещите очи на Лойд съзряха плоськ, орнаментиран сребърен ключ.
- Мили Боже! - изстена затворникът.
- Харесва ли ти? - доволно попита мъжът. — Научих този трик от една сладурана, дето работеше в „салон за масаж" в Сикокъс, Ню Джърси. В Сикокъс, Лойд, се намират най-големите свинеферми в света.
Той се наведе и пъхна ключа в бравата. Това се видя странно на Лойд, защото, ако не го лъжеше паметта (която точно сега не му помагаше особено), тези килии нямаха брави - те се отваряха и затваряха чрез компютър. Но той изобщо не се съмняваше, че сребърният ключ ще свърши работа.
Тъкмо когато го превъртя, непознатият спря, лукаво ухилен. Лойд отново усети как го заливат вълните на отчаянието. Всичко бе само трик.
- Май пропуснах да се представя. Името ми е Флаг, пише се Ф-л-а-г. Приятно ми е.
- На мен също - изграчи в отговор Лойд.
- Мисля, че преди да отворя тази килия и да идем да вечеряме, Лойд, трябва да сключим едно малко споразумение.
- Разбира се - отвърна дрезгаво затворникът и отново се разрида.
- Ти ще бъдеш дясната ми ръка. Нещо като мой Свети Петър. Щом отворя тази врата, ще ти дам ключовете за царството небесно. Ама че сделка, а?
- Да-а - пошепна Лойд и пак взе да му става страшно. Вече беше почти тъмно. Фигурата на Флаг едвам се различаваше, но очите му все още се виждаха съвсем ясно. Те сякаш светеха в тъмнината като очи на рис, разделяни от решетката на килията. Лойд почувства ужас, но и още нещо, подобно на религиозен екстаз. Изпитваше неописуемо удоволствие. Удоволствието да бъдеш избран.. Усещане, че някак си е спечелил... нещо, макар да не знаеше точно какво.
- Искаш да си разчистиш сметките с онези, които са те тикнали тук, нали?
- О, Боже, има си хас! - отвърна Лойд и веднага забрави страха си - той сякаш се разтвори във всепомитащия, жадуващ отмъщение гняв.
- Не само с тези хора, а може би и с всички други, които биха ти причинили подобни мъки, а? - предположи Флаг. -Ненавиждаш определен тип хора, нали? За тях личности като тебе не са нищо друго освен боклук. Защото онези са си вирнали носовете. Смятат, че човек като теб не бива да живее. 
- Точно така - рече Лойд. Неописуемият му глад за храна изведнъж се превърна в друг вид глад, както преди малко черният камък внезапно се бе превърнал в сребърен ключ. Този човек успя да изрази всички смътни усещания на Лойд само с пет изречения. Стана му ясно, че не мечтае да отмъсти само на пазача на входа - „А, ей го тоя, отвореният мухльо. Как си, мухльо? Няма ли пак да кажеш нещо умно?", защото той не беше единственият. Наистина, пазачът притежаваше КЛЮЧА, но не го беше направил. Някой му го е дал. Навярно комендантът на затвора, но той също не е направил КЛЮЧА.
Лойд искаше да намери онези, които са го направили и
подправили. Тях грипът не ги хваща, а той има работа с тях. О, да, и то важна работа.
- Знаеш ли какво се- казва в Библията за такива хора? - тихо попита Флаг. - „Но който възвишава себе си, ще се смири, а силните ще паднат, а упоритите ще си счупят рогата." А знаеш ли какво се казва за хора като теб, Лойд? Блажени низшите по дух, защото е тяхно небесното царство." И още се казва: „Блажени кротките, защото те ще наследят земята."
Лойд кимаше. Кимаше и плачеше. За миг му се стори, че около главата на Флаг се появява блестящ ореол, чиято светлина бе толкова ярка, че .ако Лойд задържи погледа си по-дълго върху него, очите му ще се превърнат в димящи въгленчета. После ореолът изчезна... ако изобщо се бе появявал. Най-вероятно беше само видение, защото очите на Лойд все още не се бяха приспособили към светлината.
- Е, не си особено умен - продължи Флаг, - но си първият. Освен това имам усещането, че си много лоялен. Слушай, Лойд, ние двамата ще стигнем далече. Сега е време за хора като нас. Очакват ни велики дела. Трябва ми само твоята дума.
- Д-дума?
- Да, че никога няма да се разделяме. Без предателства. Без заспиване, когато си на пост. Много скоро ще има и други - те вече са поели на запад, но засега сме само двамата. Ще ти дам ключа, ако ми обещаеш.
- Ъ-ъ... обещавам - каза Лойд и думата сякаш увисна във въздуха, вибрирайки странно. Той се заслуша в тези вибрации, наклонил глава на една страна, като че я виждаше как проблясва, сякаш северното сияние се отразяваше в нечии мъртви очи.
Забрави всичко, когато чу как лостчетата прещракват в ключалката. В следващия миг бравата падна на пода, от нея се извиваха тънки струйки дим. - Свободен си, Лойд. Излизай!
Невярващ, Лойд колебливо посегна към решетките, сякаш можеха да го опарят; действително като че бяха леко нагрети. Щом бутна вратата, тя се отвори леко и безшумно. Той се втренчи в спасителя си, чиито очи пламтяха.
Почувства нещо в ръката си. Ключът.
- Вече е твой, Лойд.
- Мой?
Флаг сграбчи ръката му и сви пръстите му в юмрук... Лойд усети как камъкът се движи в ръката му, как се променя. Нададе дрезгав вик и разтвори дланта си. Ключът бе изчезнал и на негово място се бе появил черният камък с червената дупка. Учуден, Лойд го вдигна пред очите си и го завъртя насам-натам. Червената дупка изглеждаше ту като ключ, ту като череп, ту отново като кръвясяло, полузатворено око.
- Мой - прошепна той.
Този път сви дланта си в юмрук без чужда помощ стискайки камъка с все сила.
- Хайде да вечеряме! - предложи Флаг. - Тази нощ ни предстои дълъг път.
- Вечеря? Добре.
- Имаме адски много работа - доволно заяви Флаг. - И ще се движим много бързо.
Те се запътиха заедно към стълбите, покрай мъртъвците в другите килии. Когато Лойд залитна от слабост, Флаг го подхвана над лакътя и го изправи. Лойд се извърна и погледна ухиленото лице. В очите му се четеше не само благодарност, а нещо подобно на обич.

40.
Ник Андрос спеше неспокойно на кушетката в канцеларията на шерифа Бейкър. Беше само по гащета и запотеното му тяло леко лъщеше. Снощи, преди да потъне в дълбините на съня, последната му мисъл беше, че нямала доживее до сутринта; от зловещия човек, които неизменно присъстваше в трескавите му кошмари, го делеше единствено тази последна тьничка обвивка на съня, но бе сигурен, че онзи ще пробие някак и нея и ще го отвлече.
Чувстваше се странно. Не виждаше нищо с окото, което Рей Бут се опита да извади и в продължение на два дни изпитваше силна болка. На третия обаче усещането, че слепоочията му са притиснати от гигантско менгеме, почти изчезна и премина в тъпо пулсиране. С това око виждаше само сива мъгла, в която понякога плуваха сенки, или поне така му се струваше. Но не това беше най-голямата беда, всъщност най-сериозна беше раната на бедрото.
Тогава не й обърна внимание и не я дезинфекцира. Болката в окото беше толкова силна, че Ник почти не забеляза драскотината. Тя беше плитка, започваше от горната част на бедрото и завършваше при коляното. На следващия ден той с почуда разгледа дупката от куршума в панталона си. А на още по-следващия ден - 30-ти юни - раната се зачерви по ръбовете и мускулите на крака започнаха да го болят.
Ник докуцука до кабинета на д-р Соумс, където откри шише кислородна вода. Изля почти половината върху драскотината, която беше дълга около двадесет и пет сантиметра. Но, общо взето, това начинание се оказа след дъжд качулка. Още същата вечер десният му крак запулсира като гангренясал зъб, а под кожата се виждаха издайническите червени линии, които се появяват при отравяне на кръвта - те тръгваха във всички посоки от раната, която едва що бе хванала коричка.
На 1-ви юли Ник отново се замъкна до кабинета на д-р Соумс и прерови цялото шкафче за лекарства, търсейки пеницилин. Намери само една рекламна опаковка с две хапчета и след като се поколеба за миг, глътна и двете. Много добре знаеше, че може да умре, ако организмът му не приеме
пеницилина, но другата алтернатива бе още по-ужасна смърт. Инфекцията се разрастваше непрестанно. Пеницилинът не го уби, но не настъпи и особено подобрение.
Вчера по обед вече имаше висока температура и предполагаше, че е прекарал доста време в делириум. Имаше достатъчно храна, но не изпитваше глад, а ужасна жажда -пиеше чаша след чаша дестилирана вода от хладилника в канцеларията на шерифа. Снощи, когато заспа (или изгуби съзнание), водата почти беше свършила, а Ник нямаше понятие от къде може да се снабди с още. Всъщност му беше все едно. Скоро ще умре и няма за какво да се тревожи. Не беше особено въодушевен от идеята за смъртта, но мисълта, че няма да изпитва повече болка и мъка, беше много успокояваща. Кракът му едновременно пулсираше, сърбеше го и гореше.
Откакто уби Рей Бут, нощите му бяха кошмарни, заливаше го потоп от сънища. Сякаш всички, които някога е познавал, се връщаха на сцената, за да се поклонят отново. Руди Спаркман посочва белия лист: „Ти си този празен лист." Майка му показва ченгелчетата и кръгчетата, които му бе помогнала да изпише на друг лист, който преставаше да бъде бял: „Тук пише Ник Андрос, миличък. Това си ти." Джейн Бейкър, извърнала глава върху възглавницата, казва: "Джони, бедни мой Джони." В тези сънища д-р Соумс всеки път караше Джон Бейкър да си свали ризата и всеки път Рей Бут казваше: „Дръжте го... ще му изпия кръвчицата., тоя педал ме ритна... дръжте го..." За разлика от друг път при тези сънища Ник не разбираше какво се говори по движението на устните, а чуваше какво казват хората. Тези сънища бяха ужасно реални. Когато болката в крака се усилеше и Ник почти се събуждаше, те избледняваха. Щом отново се унесеше, се появяваше нова сцена. В два от кошмарите обаче присъстваха хора, които никога не бе виждал; всъщност когато се събуди окончателно, тях си спомняше най-отчетливо.
В единия той се намира на някакво.високо плато. Земята пред него прилича на релефна географска карта. Наоколо е пусто, а звездите на небето изглеждат толкова близо, че сякаш може да ги докосне. До него стои някакъв човек... не, не е човек, а само сянка с очертанията на мъж. Като че ли фигурата е изрязана от тъканта на действителността, а до Ник стои само фотографски негатив на мъж, по-точно черна дупка с формата на мъжко тяло. Сянката шепне: „Всичко, което виждаш, ще бъде твое, ако паднеш на колене и се преклониш пред мен." Ник поклаща глава и му се иска да се отдалечи от пропастта, зейнала пред него, но се страхува, че сянката ще протегне черните си ръце и ще го блъсне в бездната.
“Защо не отговаряш? Защо поне не кимнеш в знак на съгласие?
В съня Ник прави същото движение, което е правил толкова пъти наяве - докосва уста с пръсти, допира длан до гърлото си... а после изведнъж се чува да казва с ясен, при това доста мелодичен глас: „Не мога да говоря. Глухоням съм."
Разбира се, че можеш. Ако искаш, можеш. Ник протяга ръка - страхът му изчезва, заместен от учудване и безкрайна радост. Но когато докосва рамото на черната сянка, ръката му замръзва, сякаш се е изгорил. Той рязко я дръпва - върху кокалчетата са започнали да се образуват ледени кристали. Изведнъж осъзнава, че не е глух. Чува гласа на тъмната сянка, далечния писък на нощна птица, протяжния вой на вятъра. Онемява, потресен от чудото. Светът придобива ново измерение, чиято липса никога не е забелязвал, тъй като то му е било непознато. Той чува звуци, И дори знае какъв е всеки от тях, без някой да му казва. Прекрасни са. Прекрасни звуци. Ник прокарва ръка по ризата си и прехласнат слуша как ноктите му дращят лекичко по памучния плат.
После загадъчният човек се обръща към него и Ник е обхванат от панически страх. Това създание, каквото и да е то, не прави чудеса безплатно.
... ако паднеш на колене и се преклониш пред мен.
И Ник скрива лице в шепите си, защото иска да притежава всичко, което черната сянка му показва от това високо пустинно плато - градове, жени, съкровища, власт. Но най-много му се иска да чува опияняващото дращене на ноктите по ризата си, тиктакането на часовник в празна къща след полунощ и тайнственото ромолене на дъжда.
Ала все пак казва „не" и отново го обгръща вледеняващ студ, блъскат го, той пада, пада, пада и пищи безгласно, пропадайки в бездната, докато в един миг усеща аромата на
... царевични поля?
Да, на царевични поля. Това беше другият сън и двата така се преливаха, че беше трудно да се определи къде е границата помежду им. Той е сред полето, сред зелената царевица; лято е, мирише на пръст, на говежда тор и млади растения. Ник се изправя и тръгва по браздата, но след миг застива, защото осъзнава, че чува как юлският вятър шумоли сред зелените мечовидни листа... но чува още нещо.
Музика?
Да - някаква музика. И насън си мисли: „Ето какво било да не си глух." Музиката звучи някъде напред и Ник се запътва право натам, защото иска да види източника на прекрасните звуци - дали е така нареченото „пиано", или „валдхорна", или „чело", или някакъв друг инструмент.
Горещото ухание на лято, синият похлупак на небето над него, тези прекрасни звуци. Това е най-щастливият миг в целия сън. Ник все повече се доближава към източника на музиката и изведнъж към мелодията се присъединява глас -старчески глас, подобен на напукана кожа, който леко заваля думите, сякаш песента е задушено, което макар и често претопляно, не загубва първоначалния си вкус. Омагьосан, Ник продължава напред.
В градината с росните рози
в зори отивам самин.
И в ушите ми тогаз
зазвучава сладък глас.
Явява се... Божият... Син.
Той върви до мен, Той говори с мен
и ми казва, че негов съм цял.
Светла радост кат тогава,
от деня сред росната морава,
никой... никога... не е познал.
Ник стига до края на браздата точно когато куплетът свършва, и там, насред нивата, съзира дървена къщичка, подобна на колиба; отляво стои ръждясал варел за боклук, а отдясно е закачена износена автомобилна гума. Тя виси на ябълково дърво с възлест дънер, но макар и старо, в него все още има живот и то е окичено със зеленина. Къщичката има полегата дървена веранда - стари напукани дъски върху потъмнели и оцапани със засъхнала грес подпори. Прозорците са отворени и лекият летен ветрец развява дрипавите бели завеси. Странно изкривен, от покрива стърчи също толкова стар, одимен и назъбен ламаринен комин със заострен връх. Къщичката стои насред малката просека, а царевицата се простира във всички посоки, докъдето стига погледът; единствено на север сред нивата се извива черен път, който стига чак до хоризонта. Точно в този миг Ник винаги осъзнаваше къде се намира - Поук Каунти, щата Небраска, на запад от Омаха и малко по на север от Оцеола. По черния път се стига до федерално шосе № 30 и до Кълъмбъс, разположен на северния бряг на река Плат.
На верандата на къщурката седи най-старата жена в Америка, негьрка с оредяваща къдрава бяла коса - тя е слаба, облечена е в пеньоар и носи очила. Толкова е слаба, че Ник се страхува да не би следобедният вятър да я духне, да я запрати високо в синьото небе и да я отнесе чак до Джулсбърг, щата Колорадо. А инструментът, на който свири (може би благодарение на него още не е полетяла във въздуха), е китара и Ник си казва насън: „Ето как звучи „китарата". Хубаво е." Струва му се, че може да остане така цял ден - да гледа старицата, седнала на верандата със старите подпори сред неизбродните царевични ниви, в Небраска, на запад от Омаха и малко по на север от Оцеола, в Поук Каунти, и да слуша. Лицето й е осеяно с милиони бръчици, като географска местност с все още неоформен релеф - реки и каньони, издълбани в кафявите й, груби като телешка кожа страни, планински склонове, които се гънат под брадичката; челото й се извива като хребет, а очите й сякаш са пещери. Тя запява отново, акомпанирайки си на старата китара:
Исусе, навести ни!
Исусе, навести ни!
Защото нам си нужен,
о, нам сега си нужен, о нам...
- Кажи, момче, как се озова тук?
Тя оставя китарата на скута си, все едно е малко дете, и му махва да се приближи. Ник отива при нея. Казва, че само иска да послуша песента й, защото тя пее прекрасно.
- Е, пеенето е губене не времето, вече пея почти по цял ден... как се справяш с онзи, черния?
- Плаши ме. Страхувам се...
- Как да не се страхуваш! Дори едно дърво сред здрача, ако го гледаш както трябва, може да те уплаши. Всички сме смъртни, слава на Бога.
- Но как да му откажа? Как да...
- Как дишаш? Как сънуваш? Никой не знае. Но ти идвай при мен. По всяко време. Наричат ме майка Абигейл. Май съм най-старата жена по тези места, но продължавам сама да си пека бисквитите. Идвай ми на гости по всяко време момче, доведи и приятелите си.
- Но как да се измъкна от всичко това?
- Бог да те благослови, момче, никой никога не успява да се измъкне. Търси доброто и идвай при майка Абигейл винаги когато искаш. Вярвам, ще съм тук - вече много-много не се движа. Идвай при мен. Ще бъда...
 ... тук, точно тук...
Ник бавно се разбуждаше, докато най-накрая Небраска, миризмата на царевичните растения и тъмното, набръчкано лице на майка Абигейл изчезнаха. Бавно започна да осъзнава действителността, която постепенно измести съня.
Намираше се в Шойо, щата Арканзас, казваше се Ник Андрос и никога не бе изричал нито дума, нито бе чувал звука на китара... но все още беше жив.
Изправи се, провеси крака от кушетката и разгледа раната. Подутината беше понамаляла. Болката бе позаглъхнала и кракът леко пулсираше. „Оздравявам - рече си Ник с голямо облекчение. - Май ще се оправя."
Стана от леглото и както си беше само по гащета, докуцука до прозореца. Кракът му беше схванат, но глухонемият чувстваше, че с малко упражнения ще го раздвижи. Погледна към притихналия град, но това вече не беше Шойо, а един мъртъв град и той знаеше, че днес трябва да го напусне. Не ще стигне много надалеч, но поне ще тръгне.
Накъде да се отправи? Е, май знаеше отговора. Сънищата са си сънища, но най-добре да тръгне на северозапад. Към Небраска.
* * *
В около един и петнайсет следобед на 3-ти юли напусна града. Още сутринта си стегна раницата - сложи няколко опаковки пеницилин, в случай, че отново му потрябват, и консерви. Наблегна на доматената супа и равиолите, две от любимите му храни. Взе и няколко кутии патрони за пистолета,
както и манерка.
Преди това се разходи по улицата, надничайки в гаражите, докато намери каквото му трябваше - велосипед с десет скорости, подходящ за ръста му. Подкара го по Мейн Стрийт, начало по-бавно, за да раздвижи болния си крак. Отправи се на запад и сянката му го следваше, яхнала свой черен велосипед. Ник мина покрай изисканите, стилни къщи в покрайнините на града, сгушени в сянката на дърветата, със завинаги спуснати завеси.
Нощта прекара в някаква ферма на шестнайсет километра от Шойо. Привечер на 4-ти юли почти бе достигнал Оклахома. Същата вечер, преди да си легне, застанал в двора на друга ферма, съгледа метеор, чиято студена бяла светлина раздра нощната тъмнина. Помисли си, че никога не е виждал по-красива гледка. Радваше се, че е жив, каквото и да го очакваше в бъдеще.

41.
В осем и половина Лари се събуди от напеклото го слънце и от чуруликането на птичките. И двете го изпълваха с възторг. Откакто напуснаха Ню Йорк, всяка сутрин се събуждаше по този начин. Към всичко това се прибавяше - като безплатна награда към покупка - удоволствието от чистия свеж въздух. Дори Рита го бе забелязала. Лари все си казваше: „Е, това е най-доброто, което можем да очакваме." Но нещата се оправяха все повече и повече. Докато започнеше да се пита какво са се опитвали да направят с тази планета. Което на свой ред пораждаше въпроса, дали пък в места като Северна Минесота и Орегон, или по западните склонове на Скалистите планини, въздухът не е бил винаги толкова чист.
Лежейки в своята половина на двойния спален чувал под ниския платнен таван на малката палатка, която бяха прибавили към пътната си екипировка в Пасайк на 2-ри юли сутринта, Лари си спомни как Ал Спелман от „Парцаливците" се бе опитал да го убеди да тръгне с него и още двама-трима младежи на палатка. Щяха да се отправят на изток, да спрат за една нощ във Вегас, а после да отидат на някакво място, наречено Лавленд, щата Колорадо. От там щяха да се изкачат в планината и да лагеруват на палатка пет-шест дни.
- Цялата тая глупост за „Високите Скалисти планини" можете да си я запазите за Джон Денвър - присмя им се Лари тогава. - Като се върнете, целите ще бъдете изпохапани от комари, а задниците ви ще бъдат изприщени от отровния бръшлян, докато сте клечали из шубраците. Е, свирнете, ако случайно размислите и решите да останете на палатка във Вегас за пет дни.
Но може би беше сгрешил, че не бе отишъл с тях. Сега беше господар на себе си, никой не го притесняваше (освен Рита, но Лари смяташе, че може да я изтърпи), дишаше чист въздух, нощем спеше, без да се мята и да се преобръща -дълбоко като пън, сякаш някой го е ударил с чук по главата.
А тази сутрин в Бенинггьн, щата Върмонт, когато трябваше да поемат на изток по магистрала № 9, тази сутрин се различаваше от останалите. Ей Богу, беше Четвърти юли, Денят на независимостта.
Лари седна в спалния чувал и погледна към Рита, но тя спеше дълбоко, виждаха се само очертанията на тялото й под ватираната материя и кичур коса. Е, тази сутрин ще я събуди както подобава.
Лари разкопча ципа и се измъкна навън гол-голеничък. За миг настръхна, но после усети, че всъщност е топло - може би вече имаше двайсет градуса. Предстоеше още един прекрасен ден. Лари изпълзя от палатката и се изправи.
Отстрани беше паркиран мотоциклетът им – черен „Харли Дейвидсън", 1200 кубика, с никелирани части. Подобно на палатката и спалния чувал» той също беше придобивка от Пасайк. Преди да се спрат на него, вече бяха сменили три коли - с две от тях не успяха да се промъкнат през задръстванията по магистралите, а третата заседна в калта край Нътли, когато Лари се опита да заобиколи два катастрофирали камиона. Единственото решение на проблема беше мотоциклетът. С него човек може лесно да заобиколи наблъсканите една в друга коли, като кара на първа скорост. Когато има сериозно задръстване, може просто да го бута по аварийното платно или дори по банкета, ако има такъв. На Рита идеята не й харесваше - возейки се отзад, тя се изнервяше ужасно и буквално през цялото време плътно се притискаше към него, но се съгласи, че това е единственото разрешение. Последното улично задръстване в историята на човечеството беше забележително. Още на 2-ри юли вечерта отново навлязоха в щата Ню Йорк и разпънаха палатката в покрайнините на Куоривил; на запад, обвити в мъгли, се издигаха загадъчните планини Катскил. На 3-ти следобед поеха в източна посока и на смрачаване вече бяха във Върмонт, след което се озоваха в Бенингтьн.
Устроиха лагера си на една височина край града и сега, уринирайки гол до мотоциклета, Лари гледаше надолу и се възхищаваше на града, който приличаше на картичка с изглед от Нова Англия. Две спретнати бели църкви, чиито камбанарии сякаш пробождат синьото сутрешно небе, сива каменна постройка, по чиито стени пълзи бръшлян, старинна фабрика, няколко тухлени училищни сгради и много, много дървета в зелени летни премени. Единственото, което придаваше странен вид на изгледа, беше липсата на дим от комина на фабриката и паркираните под странен ъгъл коли (оттук изглеждаха като колички „Мачбокс") по главната улица, която всъщност беше част от магистралата, по която се движеха Рита и Лари. Но в тази обляна от слънце тишина -беше тихо, освен дето от време на време се обаждаше по някоя птица - той би могъл да сподели гласно чувствата на покойната Ирма Фейет, ако познаваше тази дама - „не е голяма загуба".
Само че беше Четвърти юли и Лари предполагаше, че все още е американец.
Той се покашля, плю и затананика, за да открие подходящата тоналност. Пое въздух - беше му особено приятно да усеща как утринният ветрец милва голото му тяло - и запя с пълно гърло:
О, кажи, виждаш ли ти
в светлината на зората,
как гордо поздравявахме преди
последните лъчи на здрача?...
Без да отмества поглед от града, Лари изпя целия куплет, завършвайки с няколко комични синкопа, защото Рита навярно вече стоеше на входа на палатката и го гледаше усмихната.
Преди да се обърне, козирува по посока на сградата, която сигурно беше Бенингтьнския съд, а после тръгна към палатката - най-добрият начин да започнеш Деня на независимостта в добрите стари Съединени американски щати си оставаше доброто, изпитано американско чукане.
- Лари Ъндърууд от „Детската патриотична организация" ви пожелава добро у...
Но платнището на входа на палатката все още не беше отметнато и той отново почувства внезапна неприязън към Рита, макар моментално да успя да я потисне. Не можеше да бъде настроена на неговата вълна през цялото време. Това е. Когато осъзнаеш този факт и свикнеш с него, вече си помъдрял. След ужаса, който преживяха в тунела, Лари упорито се опитваше да забрави слабостите на Рита и смяташе, че е успял.
Трябва да се поставиш на нейно място, това му е цаката. Трябва да осъзнаеш, че тя е доста по-възрастна и че целият й живот е бил организиран по различен начин. Нормално е да й бъде по-трудно да привикне към свят, който е обърнат с главата надолу. Например хапчетата. Лари не беше въодушевен, когато разбра, че е помъкнала цялата си проклета аптечка. Държеше хапчетата в огромен буркан: кюалид, дарвон и още едни, които тя наричаше „моите малки освежители". Малките „освежители" бяха червеня на цвят. Изгълтваш три и малко текила и после цял ден подскачаш като ненормален. Тези неща не му харесваха, защото един път със стомна за вода, втори път със стомна за вода и накрая даваш мило и драго за дрога. Пък тя, стомната, по-голяма от Кинг Конг. А освен това, ако се замислиш, това бяха камъни в неговата градина. От какво е нервна? Защо да не може да заспива нощем? Лари изобщо нямаше подобни проблеми. Нима не се грижи за нея? Как не, то си личи от сто километра. Тръгна към палатката, но спря за миг. Може би е по-добре да я остави да се наспи. Може би е уморена до смърт. Но...
Погледна надолу към малкия Лари, а той беше на мнение, че не бива Рита да продължава да спи. Пеенето на химна го беше възбудило. Лари отметна платнището и пропълзя в палатката.
- Рита?
След свежия утринен въздух навън миризмата го блъсна право в носа, трябва да е спал непробудно, за да не я усети по-рано. Не беше много силна, защото палатката се проветряваше добре, но все пак беше осезаема - сладникавата миризма на повръщано.
- Рита?
Тревогата му нарасна при вида на неподвижното тяло в спалния чувал, от който стърчеше само кичур коса. Той пропълзя до нея - миризмата се усили и го накара да преглътне.
- Рита, добре ли си? Събуди се, Рита! Никаква реакция.
Лари я преобърна и видя, че ципът на чувала е наполовина отворен, сякаш през нощта се е опитвала да се освободи, може би осъзнавайки какво става; борила се е със смъртта, а през това време той е спал спокойно до нея - самият господин Скалисти планини. Обърна я по гръб - от ръката й изпадна едно от нейните шишенца с хапчета, очите й бяха помътнели зад полупритворените клепачи, устата й беше пълна със зелена пяна от повръщано, от която явно се бе задушила. Стори му се, че се е взирал в мъртвото й лице цяла вечност.
В палатката ставаше все по-горещо, докато се напече като таванско, помещение в късен августовски следобед. Сетне рукна проливен дъжд. Главата на Лари сякаш се издуваше все повече. Цялата уста на Рита беше пълна с тая гадост. Не можеше да откъсне очи от нея. В съзнанието му като повредена грамофонна плоча се въртеше мисълта: „Колко време след като е умряла, съм спал до нея? Противно, приятелю. Прооо-тивно."
Изведнъж се отърси от вцепенението и се запрепъва навън Когато се изтърколи от палатката, одра и двете си колена Повдигаше му се ужасно - опитваше се да преодолее гаденето не искаше да го прави, защото мразеше да повръща повече от всичко на света, но изведнъж в главата му проблесна мисълта: „Братче, та аз бях решил да я ЧУКАМ!", и внезапно загуби контрол. Сетне се разрида и се отдалечи пълзешком от димящата каша; отново му прилоша от отвратителния вкус в устата и носа му.
Почти през цялата сутрин тя не му излезе от ума. Изпитваше облекчение, че е мъртва - дори огромно облекчение. Но не би го признал никому. Потвърждаваше се всичко, казано от майка му, от Уейн Стъки и от онази глупачка, дето имаше апартамент до Фордхамския университет. Лари Ъндърууд, който удостои Фордхам с височайшето си присъствие.
- Не съм свястно момче - гласно изрече той и след като го каза, се почувства по-добре.
Така беше по-лесно да си признае истината, а да казваш истината е най-важното нещо. Лари се бе договорил със себе си - в задната стая на подсъзнанието си, откъдето Силите Зад Кулисите дърпат конците - да се грижи за Рита. Може да не е свестен, но не е и убиец, само че онова, което стори в тунела, много приличаше на опит за предумишлено убийство. Тъй че беше решил да се грижи за нея, да не й крещи, независимо колко е бесен - например когато го смазваше в желязната си прегръдка в стил „Канзас Сити", докато пътуваха с мотоциклета, да не се изнервя, независимо колко го дразни присъствието й или какви глупости върши понякога. Онази вечер бе сложила консервна кутия с грах в жаравата на огъня, без да отвори предварително капака, и в последния миг Лари успя да я издърпа с една пръчка, три секунди преди да експлодира като бомба и тенекиените парчета да се разхвърчат наоколо като снаряди, ослепявайки ги за цял живот. Но прочете ли й конско по въпроса? Не. Не го стори. Пошегува се и заговори за друго. По същия начин реагираше и на хапчетата. Смяташе, че това си е нейна работа. Може би е трябвало да обсъдиш тези неща с нея. Може би тя е искала да поговорите.
- По дяволите, не се бяхме събрали на разговори на високо равнище - изрече на глас Лари.
Беше въпрос на оцеляване. А тя не успя да се справи. Може би го е знаела още откакто се срещнаха в Сентръл Парк и тя най-небрежно стреля по вишневото дърво с онзи на пръв поглед безобиден 32-калибров пистолет, който сякаш всеки миг щеше да избухне в ръката й . Може би...
- По дяволите! - ядосано кресна Лари. Надигна манерката, но тя беше празна, а той продължаваше да има блудкав вкус в устата. Може би в цялата страна има хора като нея. Грипът не е пощадил дори хората, приспособени да оцеляват, пък и защо ли? Може би в този миг някой младеж в идеално физическо състояние, с имунитет против грипа умира от гнойна ангина. Или както би казал Хени Янгмън: „Ей, момчета, имам цял милион от тез."
Лари седеше под дърветата на асфалтовата отбивка край магистралата. Обгърнат от златиста омара, щатът Върмонт неусетно свършваше и започваше щатът Ню Йорк - гледката беше просто зашеметяваща. Край пътя стърчеше табела: „ВИДИМОСТ 18 КИЛОМЕТРА". Но Лари смяташе, че вижда много по-надалеч. В ясен ден видимостта е неограничена. В другия край на отбивката имаше висок до коленете каменен парапет, където се въргаляха бирени бутилки, както и използван презерватив. Сигурно привечер тук идват гимназисти и наблюдават как в града една след друга се запалват светлините. Първо се екзалтират от красотата на гледката, после вършат други неща. ТСЛ, както му викаха те, или "тренировки по съвместно лежане".
Само че защо се чувства толкова зле? Нали признава истината? Да. А най-неприятното бе, че изпитва облекчение. Че на шията му вече не виси камък.
Не, най-неприятното е да си сам. Самотата е най-страшна.
Банално, но вярно. Лари имаше нужда от някого, с когото да споделя мислите си. Някой, на когото да каже простичко:
„В ясен ден видимостта е неограничена." Ала единственият му слушател се намира в палатка на два километра и половина оттук, а устата му е пълна със зелена пяна от повръщано. Вкочанява се и събира мухи.
Лари отпусна глава на коленете си и затвори очи. Каза си че няма да плаче. Мразеше да плаче почти колкото да повръща.
В крайна сметка се оказа страхливец. Не можа да я погребе. Опита се да извика в съзнанието си всички най-ужасни неща - ларви и бръмбари; бобаци, които се отбиват да похапнат, и колко е несправедливо едно човешко същество да захвърли друго като обвивка от бонбон или празна кутия от Пепси. Струваше му се, че в цялата работа все пак има нещо не съвсем редно, а и да си признаем (нали вече си признаваме истинските причини за нещата?), погребението не е нищо друго освен най-елементарна практична мярка. Можеше да отиде в Бенинггьн и да разбие някоя железария от веригата „Най-известните железарии", да вземе една „най-известна лопата" и подходяща „най-известна кирка"; можеше да преживее дори факта, че трябва отново да се качи там, горе, където е толкова тихо и прекрасно, и да изкопае един „най-известен гроб" край „най-известната табела": „18 КИЛОМЕТРА ВИДИМОСТ". Но да влезе отново в палатката (която сигурно вече вони като онази тоалетна в парка, където „най-известният развален сладкиш" щеше да остане за вечни времена) и да разкопчее докрай ципа на спалния чувал, после да измъкне подпухналото й, вдървено тяло, да го хване под мишниците и да го завлече до дупката, да го търкулне вътре, да хвърля отгоре пръст и да гледа как се сипе по белите й крака с разширени вени и се заплита в косата й...
Ъ-ъ, приятелю. Това май ще го прескоча. Дори и да съм страхливец, какво да се прави. Смело-смело-смело!
Лари се върна при палатката и отметна платнището. Намери някаква дълга пръчка. Пое дълбоко въздух, пресегна се с пръчката. и издърпа дрехите си навън. Сграбчи ги, отдръпна се заднешком и ги облече. После отново пое дълбоко въздух, задържа го и с помощта на пръчката измъкна и ботушите си. Приседна на едно паднало дърво и се обу.
Дрехите му бяха пропити с противната миризма.
- Мамка му! - прошепна той.
Оттук я виждаше - наполовина скрита в спалния чувал, с вкочанена ръка, чиито пръсти са свити, сякаш все още стискат флакончето с таблетки, макар то да беше изпаднало. Полупритворените й очи като че ли се взираха обвинително в него. той отново си спомни за тунела и страха от възкръсналите мъртьвци. Грабна пръчката и закри входа на платката с платнището.
Но продължаваше да усеща нейната миризма по себе си. Така че в крайна сметка Бенинггьн се оказа първата му спирка. Намери магазина за мъжки дрехи, свлече от себе си своите и си избра нови - три ката, освен това четири чифта чорапи и четири чифта къси гащета. Дори успя да се снабди с нови ботуши. Погледна се в тройното огледало - зад гърба му се простираше празният магазин, а отвън се виждаше мотоциклетът, подпрян небрежно на тротоара.
- Жестоки дрехи - промърмори под нос. - Супер са! Само че нямаше кой да се възхити на вкуса му. Излезе от магазина и запали мотоциклета. Май ще трябва да се отбие другаде, за да се снабди с нова палатка и друг спален чувал, но сега искаше само да се махне от Бенингтън колкото се може по-бързо. Ще спре по-нататък.
На излизане от града погледна към хълма и видя табелата за видимостта, но не и палатката. Още по-добре, но...
Обърна поглед към пътя и гърлото му се сви от ужас. Някакъв пикап с прикачено към него ремарке за превозване на коне беше завил рязко, за да избегне удара с друга кола и ремаркето се беше преобърнало. Щеше да забие мотора право в него, защото не гледаше къде кара.
Рязко зави надясно, новият му ботуш се протътри по настилката и той почти успя да заобиколи катастрофиралите коли. Обаче лявата стьпенка се закачи в задната броня на пикапа и моторът се изплъзна изпод Лари. Младият мъж отхвръкна и се строполи на ръба на магистралата. Мотоциклетът гърмя още известно време, след това замлъкна.
- Добре ли си? - гласно се запита Лари. Слава Богу, че караше бавно. Слава Богу, че Рита не беше с него, сигурно би получила нервна криза от уплаха. Разбира се, ако Рита беше с него, той първо не би гледал нагоре, освен това би ГСР, би си гледал старателно работата, както биха казали някои от вас.
- Нищо ми няма - отговори си той, но все още не беше съвсем убеден в това. Седна. Тишината сякаш го притискаше както се случваше от време на време. Беше толкова тихо, че му се струваше как ще полудее. Дори хлипането на Рита би го успокоило в този миг. Изведнъж му се стори, че около него плуват ярки звездички и се уплаши да не припадне. „Наистина съм пострадал, ще го усетя само след миг, когато отмине първоначалният шок, ще усетя, че ми изтича кръвта или нещо подобно и кой ще ми сложи турникет?" - помисли си той.
Но щом замайването му премина, Лари се огледа и заключи, че в крайна сметка може би му няма нищо. Двете му ръце и дясното коляно бяха ожулени - крачолът на новия му. панталон беше разкъсан, но това бяха само драскотини и какво толкова е станало, по дяволите, всеки може да изхвърчи от мотора си, на кого ли не се случва.
Но всъщност знаеше какво толкова е станало. Можеше да си удари главата и да си разбие черепа - тогава щеше да си лежи насред магистралата под горещите слънчеви лъчи, докато умре. Или пък да повърне и да се задуши до смърт подобно на една своя понастоящем мъртва приятелка.
Олюлявайки се, Лари се завлече до мотора и го изправи. Не личеше да има някаква повреда, но сега изглеждаше различно. Преди беше просто машина, и то доста симпатична, която изпълняваше двойната функция да го вози и същевременно да го кара да се чувства като Джеймс Дийн или Джак Никълсън в „Ангели от ада". Сега никеловото покритие сякаш му се хилеше като глашатай пред входа на цирка и го подканяше да се метне отгоре му, за да види дали е такъв супермен, че да се справи с чудовище на две колела като това.
Успя да запали едва на третия опит и потегли със скорост не по-голяма от тази на пешеходец. По тялото му се стичаше ледена пот и изведнъж повече от всякога ужасно му се прииска да види човешко лице.
Но този ден не срещна никого.
* * *
Следобед си наложи да кара малко по-бързо, но не можеше да се насили да не отпуска ръчката на газта, след като стрелката на скоростомера достигне трийсет километра, дори и пътят напред да е чист. На околовръстното шосе в Уилминггьн откри магазин за спортни стоки и мотоциклети; спря пред него и се екипира със спален чувал, кожени ръкавици и каска, но дори и с каската не се осмеляваше да кара с повече от четиридесет километра. На най-острите завои толкова намаляваше скоростта, че се налагаше да бута огромния мотоциклет. Все още си представяше как лежи в безсъзнание край пътя и кръвта му изтича, но няма кой да се погрижи за него.
В пет часа - тъкмо наближаваше Бретьлборо, лампичката, която показваше, че двигателят е загрял, светна. Лари избра подходящо място за спиране и изключи мотора със смесени чувства на облекчение и отврата.
- По-добре да го беше бутал - рече той. - Машината е направена да се кара поне със сто километра в час, глупак такъв!
Остави го и влезе в града, без да знае дали ще се върне да го прибере.
Тази вечер спа в градската градина в Бретълборо, под лятната естрада. Щом се смрачи, се пъхна отдолу и веднага заспа. По едно време се събуди, стреснат от някакъв шум. Погледна часовника си. Тънките светещи стрелки показваха единадесет и двадесет. Лари се надигна на лакът и се взря в тъмнината; струваше му се, че пространството под естрадата е огромно и палатката, която запазваше дори топлината на тялото, ужасно му липсваше. Каква прекрасна малка брезентова утроба беше тя!
Дори и да е имало някакъв звук, вече беше изчезнал; даже щурците мълчаха. Това нормално ли е? Възможно ли е да е нормално?
- Има ли някой? - извика Лари .и се уплаши от собствения си глас.
Заопипва наоколо за 30-калибровата си пушка и в продължение на безкрайно дълъг панически миг, в който напрежението му нарастваше, не можа да я открие. Когато най-сетне я намери, дръпна спусъка, без да мисли - както удавникът се хваща и за сламка. Ако предпазителят беше свален, тя щеше да гръмне. Най-вероятно в него.
В тишината се криеше нещо, сигурен беше в това. Може би човек, а може би някое голямо, опасно животно. Разбира се, човекът също би могъл да бъде опасен. Човек като онзи, накълцал лицето на горкичкия пророк, който предричаше идването на чудовищата, или като Джон Биърсфорд Типтън, който му предлагаше един милион долара на ръка, за да прекара петнайсет минути с жена му.
- Кой е?
В раницата имаше фенерче, но за да го търси, трябваше да остави пушката, която беше сложил напряко на скута си. Освен това, дали наистина иска да види кой е?
Тъй че остана в същото положение, с широко отворени очи и сякаш мускулите му бяха прилепнали по-плътно около костите. Ето го звукът и ако нощта не беше облачна, луната, почти пълната луна би му разкрила...
Но той не искаше да види. Не, определено не искаше да види каквото и да било. Въпреки това се приведе напред, с леко наклонена глава, вслушай в шума от прашни токове на ботуши, които се отдалечават, чаткайки по тротоара на главната улица на Бретълборо, щата Върмонт, насочвайки се в западна посока, докато накрая шумът заглъхна сред другите нощни звуци.
Лари почувства внезапно желание да стане, оставяйки чувала да се смъкне на земята, и да извика: „Върни се, който и да си! Не ми пука! Върни се!" Но дали действително го желаеше? Какво ще стане, ако притежателят на ботушите вземе, че наистина се върне и чаткането им прозвучи все по-близо сред тишината на нощта, в която дори щурците не свирят?
Вместо да се изправи, Лари се отпусна назад и се сви на кълбо, без да изпуска пушката. „Ще стоя буден" - рече си той, но след три минути вече спеше дълбоко, а на следващата сутрин беше напълно убеден, че е сънувал.

42.
Когато на 4 юли Лари Ъндърууд падна от мотоциклета си, в съседния щат Стюарт Редман седеше на голям крайпътен камък к обядваше. Изведнъж чу бръмчене от двигател, което се приближаваше. Довърши бирата си на един дъх и внимателно затвори пакета с бисквити „Риц". Пушката му беше опряна на камъка до него. Взе я, освободи предпазителя, а после отново я опря на камъка, само че малко по-наблизо. Приближаваха се някакви мотоциклети
- ако се съди по звука, не бяха мощни. Двеста и петдесет кубика? При тази тишина, която цари навсякъде, бе невъзможно да се определи колко са далеч. Може би на шестнайсет километра, но само може би. Имаше предостатъчно време да продължи с обеда, ако иска, но той не искаше. Междувременно слънцето напичаше приятно, а мисълта да срещне други хора беше примамлива. Не бе виждал жив човек, откакто напусна къщата на Глен Бейтман в Уудсвил. Отново хвърли поглед към пушката. Смъкна предпазителя, защото можеше да се окаже, че приближаващите се непознати са като Елдър. Подпря я на камъка, тъй като се надяваше да са като Бейтман - само че не толкова черногледи по отношение на бъдещето. „Обществото ще възкръсне - беше казал Бейтман. - Обърни внимание на факта, че не използвах фразата „ше се промени". Човешката раса претърпява съвсем нищожни промени."
Но самият Бейтман не искаше да се засели „на партера" на отново възникващото общество. Изглежда, не желаеше нищо повече - поне за момента - от това да се разхожда с Коджак, да рисува картини, да си намира работа в градината си и да размишлява върху социологическите последици от почти пълното унищожение на човечеството.
„Ако се върнеш по нашите места и подновиш поканата си Да „съ присъидиньъъ", Стю, вероятно ще се съглася. Общуването е проклятието, което тегне над човешката раса. Исус в трябвало да каже: „Да, истина ви казвам, където двама или трима са събрани, все ще се намери някой да им вади 
душицата." Да ти кажа ли какво казва социологията за човешката раса? Ще ти го обясня просто. Покажи ми мъж или жена, които живеят съвсем сами - това са светци. Ако са двама, ще се влюбят един в друг. Ако са трима, ще измислят очарователното понятие, наречено „общество". Станат ли четирима, ще построят пирамида. Ако са петима, ще поставят един извън закона. Нека са шестима и ще преоткрият предразсъдъците. Ако са седем, за седем години ще измислят отново войната. Хората може и да са сътворени по Божия образ и подобие, но човешкото общество е създадено по образ и подобие на Неговата противоположност и винаги ще се опитва да се завърне в рая."
Беше ли вярно това? Ако беше, Бог да им е на помощ. През последните няколко дни Стю много мислеше за стари приятели и познайници. Паметта му имаше непоправимата склонност да заличава или напълно да изхвърля неприятните черти на тези хора - как Бил Хапскомб си бъркаше в носа, а после размазваше сопола по подметката на обувката си; побоищата на Норм Бруът върху децата му, чудовищният начин, по който Били Въръкър контролираше популацията от котки край къщата си, смазвайки тъничките черепчета на новородените котенца с подметките на рейнджърските си ботуши.
Стараеше се да мисли само за приятни неща. Лов в зори, когато хората са опаковани в пухените си якета, а отгоре са навлекли оранжеви, фосфоресциращи жилетки. Приятели, събрани на покер в дома на Ралф Ходжес и как Уили Крадок вечно се оплаква, че е вътре с четири долара, дори да печели двайсет. Шест-седем души избутват обратно на пътното платно джипа на Тони Лиоминстьр, който е попаднал в канавката, тъй като е бил фиркан до козирката. Тони се клатушка наоколо и се кълне в Бог и във всички светии, че е свърнал от пътя, за да не се блъсне в камион, претъпкан с мексикански черноработници. Боже, как се смяха тогава. Безкрайните етнически вицове на Крис Ортега. Спомни си още как посещаваха проститутките в Хънтсвил и как Джо Боб Брентууд пипна срамни въшки и се опитваше да убеди всички, че са от дивана в салона, не от момичетата. Дявол да го вземе, бяха славни времена! Може би не славни според критериите на така наречените изискани хора - нощни клубове, скъпи ресторанти и разни там музеи, но все пак прекрасни. Спомените се редуваха в паметта му, сякаш стар самотник редеше пасианс, изваждайки карта след карта от мазна колода. Копнееше да чуе човешки гласове, да се познае с някого, да може да се обърне към някого и да каже: "Видя ли това?", когато се случи нещо интересно, като да речем метеоритния дъжд онази вечер. Не беше разговорлив,
но не обичаше самотата. Когато мотоциклетите най-сетне се появиха иззад завоя, той се поизправи и видя две хонди, двеста и петдесет кубика, карани от младеж на около осемнайсет години и може би
малко по-голяма девойка. Тя беше облечена в яркожълта блуза и светлосини дънки „Ливайс".
Видяха го, че седи на камъка, и изненадата им за секунда погълна цялото им внимание, при което и двете хонди поднесоха. Устата на момчето увисна. За миг не беше ясно дали ще спрат, или ще продължат да хвърчат на запад. Стю вдигна ръка и дружелюбно извика:
- Здравейте!
Сърцето му биеше лудешки. Искаше му се да спрат. И те спряха.
За момента Стю се сепна от напрегнатите им лица. Особено от изражението на момчето; то изглеждаше така, сякаш току-що са му инжектирали пет литра адреналин. Разбира се, Стю имаше карабина, но не я беше насочил към тях, а и те имаха оръжия: момчето носеше пистолет, а на гърба на девойката беше провесена малка пушка за лов на сърни. Непознатата приличаше на актриса, играеща не много убедително ролята на Пати Хърст.
- Мисля, че човекът не е войнствено настроен, Харолд -каза тя, но момчето на име Харолд продължаваше да стои на мотора и да гледа Стю с изненада, примесена с враждебност.
- Казах, че смятам... - отново поде тя.
- Откъде да знаем? - тросна се Харолд, без да снема поглед от Стю.
- Е, радвам се да се запознаем, ако това променя нещата - рече Стю.
- Ами ако не ви вярвам? - предизвикателно отвърна Харолд и Стю забеляза, че е позеленял от страх. Страхуваше се от него и чувстваше отговорност към момичето.
- В такъв случай не мога да ви помогна.
Сетне се покатери обратно на камъка. Харолд нервно посегна към кобура си.
- Харолд, не пипай оръжието - предупреди го момичето.
После млъкна и сякаш никой от тях не беше в състояние да продължи - множество от три точки, които, свързани, ще образуват странен триъгълник.
- Оууу! - възкликна Франи, отпускайки се върху мъха под крайпътния бряст. - Никога няма да излекувам мазолите на задните си части, Харолд.
В отговор той изсумтя. Франи се обърна към Стю:
- Случвало ли ви се е да пропътувате двеста и седемдесет километра върху хонда, господин Редман? Никак не ви го препоръчвам.
Стю се усмихна и попита:
- Накъде пътувате?
- А вас какво ви влиза в работата? - попита грубо Харолд на свой ред.
- Що за отношение е това? - намеси се Франи. - Господин Редман е първият човек, когото виждаме, откакто почина Гюс Динсмор! Искам да кажа, ако не търсим други хора, защо изобщо сме тръгнали нанякъде?
- Той е загрижен за теб, това е всичко - меко каза Стю, откъсна стрък трева и го пъхна между зъбите си.
- Точно така - намусено заяви Харолд.
- О, аз пък мислех, че се грижим един за друг - рече Франи, а младежът се изчерви до уши.
„Ако са трима, ще сформират общество" - помисли Стю. Само че дали тези двамата са подходящи за тази цел? Момичето му харесваше, но момчето очевидно бе само един изплашен фукльо. А един изплашен фукльо може да се окаже много опасен, ако възникнат подходящи условия... или неподходящи.
- Както кажеш - изломоти момчето.
После злобно изгледа Стю, извади кутия „Малборо" от джоба на якето си и запали цигара. Пушеше като човек, който е прихванал този навик отскоро. Например от завчера.
- Отиваме в Стовингтьн, щата Върмонт - обясни Франи. - В епидемиологичния център. Ние... какво има, господин Редман?
Стю бе пребледнял като платно. Стръкчето трева, което дъвчеше, изпадна от устата му.
- Защо точно там?
- Защото съвсем случайно това е център за изследване на заразни заболявания - надуто изтърси Харолд. - Помислих
че ако е останал някакъв ред в тази държава, или пък хора необходимата власт, които са оцелели след скорошния погром, има вероятност те да се намират в Стовингтън или в Атланта, където има подобен център.
- Точно така - потвърди Франи.
- Губите си времето - промълви Стю.
Франи го погледна изумена. Харолд изглеждаше вбесен; изпод яката му отново плъзна червенина и той заяви:
- Не смятам, че точно ти си достатъчно компетентен по този въпрос, скъпи приятелю.
- Предполагам, че съм. Оттам идвам.
Сега вече и двамата бяха изумени. Изумени и сащисани.
- Знаехте, че има такъв център? - потресена попита Франи. - И отидохте да проверите?
- Не, не беше точно така. Просто...
- Ти си лъжец! - гласът на Харолд изтъня и стана писклив. Фран забеляза как леден гняв проблесна в очите на
Редман, но в следващия миг те отново бяха топли и мили.
- Не. Не съм.
- Аз пък казвам, че си! Твърдя, че не си нищо друго освен...
- Харолд, млъкни, ако обичаш! Младежът обидено я изгледа.
- Но Франи, как можеш да вярваш...
- Как можеш да бъдеш толкова груб и враждебен? -разгорещено отвърна тя. - Няма ли поне да изслушаш какво ще каже човекът?
- Не му вярвам.
„Сега резултатът е равен" - каза си Стю.
- Как можеш да не вярваш на човек, когото току-що си срещнал? Наистина, държиш се отвратително!
- Нека ви разкажа как узнах за това място - предпазливо изрече Стю.
После им разказа съкратената версия на историята, която започваше с това как Кемпиън се блъсна в колонките за бензин на Хап. Описа с няколко думи и бягството си от Стовингтьн преди седмица. Харолд се взираше тъпо в пръстите си, които машинално скубеха мъха. Но по лицето на Девойката сякаш се разстилаше картата на някаква опустошена страна и на Стю му домъчня за нея. Бе тръгнала на път с това момче - на което, трябва да се отчете, му бе хрумнала добра идея - надявайки се, колкото и да бе невъзможно това, че от стария, даден наготово ред все нещо е останало. Е, сега е разочарована. И то много, ако се съди по изражението й.
- А Атланта? И този център ли е покосен от епидемията?
- Да - отвърна Стю и тя избухна в сълзи.
Искаше му се да я успокои, но на Харолд това едва ли би му харесало. Младежът хвърли разтревожен поглед към Фран, а после изтупа треволяка от ръкавите си. Стю й даде кърпичката си. Тя благодари разсеяно, без да вдига очи. Харолд отново го погледна злобно - като дебел малчуган, който иска целия буркан със сладко само за себе си. „Ах, как ще се изненада, когато открие, че момичетата не са като буркан със сладко" - помисли Стю.
Когато плачът премина в леко подсмърчане, тя каза:
- Може би с Харолд ви дължим благодарност. Поне ни спестихте едно дълго пътуване, в чийто край ни очаква разочарование.
- Искаш да кажеш, че му вярваш? Разправя ти разни приказки от Хиляда и една нощ, а ти... ти ги приемаш?
- Харолд, защо да лъже? Какво би спечелил?
- Ха, откъде да знам какво си е наумил? - рязко попита той. - Убийство, например. Или изнасилване.
- Не съм привърженик на изнасилването - вметна Стю с мек глас. - Може би знаеш по въпроса повече от мен.
- Престани! Харолд, поне опитай да не бъдеш толкова груб.
- Груб? - извика той. - Опитвам се да се грижа за теб... за нас... а ти ме наричаш грубиян!
- Вижте - Стю запретна ръкава си. В свивката на ръката му имаше няколко белега от инжекции, които вече заздравяваха, и следи от синина. - Инжектираха ме с какво ли не.
- Може да си наркоман - каза Харолд.
Стю безмълвно спусна ръкава си. Естествено всичко е заради Фран. Очевидно Харолд си мислеше, че я притежава. Е, някои момичета можеш да притежаваш, други - не. Това като че ли бе от втория вид. Фран беше висока, хубава и от нея лъхаше свежест. Тъмните й очи и коса я правеха да изглежда крехка и ефирна, дори безпомощна. Човек лесно можеше да пропусне едва загатнатата линия между веждите (линията „аз искам", както я наричаше майката на Стю), която ясно се очертаваше, когато девойката беше развълнувана, или пък бързоподвижните й ръце, дори момчешкия жест, с който отмяташе косата от челото си
- Та какво ще правим сега? - запита тя, сякаш не беше чула последните думи на Харолд.
- Ще продължим тъй или иначе - каза приятелят й, а когато тя го погледна и споменатата линия се издълба на челото й, побърза да добави: - Все някъде трябва да отидем. Разбира се, той може би казва истината, но бихме могли да проверим още веднъж за по-сигурно. После ще решим каква ще бъде следващата стъпка.
Фран се обърна към Стю, а на лицето й беше изписано онова изражение, което обикновено се появява с фразата „не бих искала да ви обидя, но…". Стю сви рамене.
- Е? - настояваше Харолд.
- Предполагам, че няма особено значение какво ще правим - отговори Франи. После откъсна едно глухарче и го духна.
- Никого ли не видяхте по пътя насам? - попита Стю.
- Само едно куче, което май беше здраво. Нямаше никакви хора.
- Аз също видях едно куче. - И Стю им разказа за Бейтман и Коджак. Накрая обясни: - Бях тръгнал към океана, но щом казвате, че там няма хора, пътуването ми е безсмислено.
- Съжалявам - каза Харолд, но гласът му звучеше така, все едно изпитва всичко друго, но не и съжаление. Той се изправи. - Готова ли си, Фран?
Тя колебливо погледна Стю, но после също стана.
- Назад към чудесната машина за отслабване. Благодаря ви, че ни разказахте, каквото знаете, господин Редман, въпреки че новините не бяха много въодушевяващи
- Почакайте секунда - каза Стю и също се изправи.
Поколеба се, питайки се дали са подходящите хора. Момичето - да, но момчето навярно беше на седемнайсет, изпълнено с омраза към цялото човечество. Но дали са останали достатъчно живи хора, за да избира? Стю доста се съмняваше.
- Доколкото разбирам, и вие, и аз търсим оцелели хора -рече той. - Бих искал да се присъединя към вас, ако нямате нищо против.
- Не може - веднага отговори Харолд.
Фран премести поглед от него към Стю - беше разтревожена.
- Може би ние...
- Ти не се меси. Казах не.
- Нямам ли право на глас?
- Какво ти става? Не разбираш ли каква е целта му? За Бога, Фран!
- Ако се случи беда, трима ще се справят по-добре от двама - обади се Стю, - във всеки случай по-добре от сам човек.
- Не - повтори Харолд и посегна към пистолета.
- Да - каза Франи. - Ще се радваме да се присъедините към нас, господин Редман.
Харолд се извърна към нея с ядосан и обиден вид. За миг Стю настръхна, мислейки, че онзи ще я удари, но после отново се отпусна.
- Това искаш, нали? Само си чакала да намериш някакъв предлог, за да се отървеш от мен, разбирам. - Младежът беше толкова разярен, че очите му се насълзиха, което го вбеси още повече. - Ако искаш това, добре. Продължавай с него. Аз бях дотук.
Сетне се запъти с тежки стъпки към хондите.
- Чакай малко - извика Стю. - Остани тук, ако обичаш.
- Не му причинявайте нищо лошо - помоли Франи. Подтичвайки, Стю се запъти към Харолд, който вече бе яхнал мотоциклета и се опитваше да го запали. В яда си бе завъртял ръчката за газта докрай и добре, че моторът се задави, рече си Стю; ако наистина беше запалил при толкова много газ, щеше да се изправи на задната си гума като велосипед с едно колело и да метне стария Харолд на най-близкото дърво, стоварвайки се отгоре му.
- Не се приближавай! - изпищя ядосано момчето, а ръката му отново се плъзна към дръжката на пистолета. Стю сложи своята ръка върху тази на Харолд. С другата си ръка го хвана над лакътя. Очите на Харолд се бяха разширили ужасно и Стю си рече, че младежът е само на крачка от това да стане опасен. Не само ревнуваше момичето - интерпретацията на Стю се бе оказала прекалено опростена. Засегнато беше и личното му достойнство, както и новоизкованият му имидж на защитник на Фран. Бог знае що за неудачник е бил преди, с увисналия си корем, заострените си ботуши с токове и надутите си приказки. Но макар да се държеше адски наперено, дълбоко в душата му се таеше убеждението, че все още е неудачник и ще остане такъв завинаги. Беше сигурен, че не съществува понятието „ново начало". Ако срещнеше Ватман или някое дванадесетгодишно хлапе, би реагирал по същия
Независимо от ситуацията, неизменно би се смятал за деветата дупка на кавала. - Харолд - каза Стю почти в ухото му.
- Пусни ме! - Тежкото тяло на младежа сякаш бе олекнало от напрежението. Той вибрираше като жица, по която тече
- Харолд, спиш ли с нея?
Младежът подскочи като ужилен и Стю разбра, че отговорът е отрицателен.
- Не е твоя работа!
- Не е. Само доколкото искаме да извадим нещата наяве. Тя не е моя, Харолд. Тя принадлежи на себе си. Няма да се опитвам да ти я отнема. Съжалявам, че трябва да говоря толкова направо, но е необходимо да се изясним. Сега сме двама на един, а ако ти си тръгнеш, пак ще сме двама на един. Няма да спечелим нищо.
Харолд не отговори, но ръката му престана да трепери.
- Ще ти го обясня съвсем простичко. - Стю продължаваше да шепне на ухото му (което беше запушено с кафява ушна кал) и се стараеше да говори много, много спокойно. - И двамата знаем, че не е необходимо да се изнасилват жени. Не и ако човек знае как да използва ръката си.
- Но това е... - Харолд облиза устни и се озърна към пътя - скръстила ръце на гърдите си, Франи стоеше неподвижно и ги следеше тревожно с поглед. - Това е безкрайно противно.
- Е, може да е, а може и да не е, но когато един мъж се върти около жена, която не го иска в леглото си, мъжът може да избира. Аз винаги избирам ръката. Предполагам, че и ти си постъпил по същия начин, понеже тя все още е с теб по своя собствена воля. Искам разговорът ни да си остане между двама ни. Не съм тук, за да ти я измъкна под носа като някой нахал на селска вечеринка.
Харолд пусна пистолета и -погледна Стю.
- Наистина ли? Аз.. обещаваш, че няма да ме издадеш, нали?
Стю кимна.
- Обичам я - дрезгаво заяви Харолд. - Тя не ме обича, зная, но искам да бъда откровен, както се договорихме.
- Така е най-добре. Не желая да се намесвам в отношенията ви. Просто искам да дойда с вас.
Харолд не можа да устои и отново попита:
- Обещаваш ли?
- Да, обещавам.
- Добре тогава.
Той бавно слезе от хондата. Двамата се върнаха при Фран
- Може да дойде с нас - обяви Харолд. - А аз... - Той погледна към Стю и макар че му бе трудно, се опита да каже с достойнство: - Извинявам се, че се държах като задник.
- Урааа! - извика Франи и заръкопляска. - А сега, след като се разбрахте, накъде ще поемем?
В крайна сметка продължиха в посоката, в която се движеха Фран и Харолд - на запад. Според Стю Глен Бейтман би се радвал да ги подслони тази вечер, ако успеят да стигнат до Уудсвил преди тъмно, а на сутринта може и да се съгласи да продължи с тях (при тези думи Харолд отново се намуси). Стю караше мотора на Франи, а тя се возеше зад Харолд. При Туин Маунтън спряха за обяд, захващайки се с бавната и трудна работа да се опознаят. Техният акцент му звучеше странно - произнасяха „а" с по-отворена уста, а понякога изпускаха „р"-тата или ги изговаряха по особен начин. Предполагаше, че на тях неговият говор също им звучи смешно, може би още по-смешно.
Обядваха в една изоставена от собствениците закусвалня и Стю установи, че лицето на Фран привлича погледа му все по-често и по-често - наблюдаваше игривите й очи; очертанията на малката, но решителна брадичка; начина, по който бърчеше чело и върху него се появяваше онази линия, която издаваше мислите й. Харесваха му цялата й външност и начинът, по който тя говореше. Дори му харесваше как косата й е опъната назад и открива слепоочията й. Полека-лека започваше да осъзнава, че въпреки даденото обещание на Харолд започва да я желае.

КРАЙ
на
КНИГА ПЪРВА